 ~ VILÁGHÍRES FESTŐK ~

Salvador

DALÍ

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Salvador Dalí nyilvános titkai

Gyermekkor és ifjúság

Kívülállóból világfi

Festő és költő barátsága

A felmetszett szem

Gala és a párizsi szürrealista évek

A paranoia mint módszer

Két világ között

Kitörés a hagyomány irányába

Az „istenivé válás” – megbecsülés és gazdagság

A festő életrajza

Impresszum

Salvador Dalí nyilvános titkai

Salvador Dalí harminchét éves korában megírta az önéletrajzát, és ezt a címet adta neki: Salvador Dalí titkos élete. Felvázolta benne a gyerekkorát, madridi diákéveinek napjait és a híressé válás korai párizsi éveit egészen 1940-ig, amikor az Egyesült Államokba költözött. E beszámoló pontossága több helyen megkérdőjelezhető: gyakran téved az időpontokban, és sok gyerekkori élmény túlságosan pontosan illeszkedik a biográfiához. Az a kép, amelyet Dalí 1942-ben rajzolt magáról, s amelyhez 1989-ben bekövetkezett haláláig hű maradt, egy excentrikus személyiséget mutat be, aki akkor érezte magát legjobban, ha pózolhatott. Ennek ellenére életének sok intim részletéről őszintén számolt be a kamerák előtt. Az ilyen önleleplezés, mint életrajzában elmagyarázza, a viviszekció egyik formája, amikor az ember merő nárcizmusból közszemlére teszi eleven, pucér testét. Ámde minél többet mutatott meg magából nyilvánosan, annál jobban elrejtette magát. A magára öltött álcák egyre nagyobbak és egyre pompázatosabbak lettek: úgy beszélt magáról, mint „Istenhez mérhető géniuszról”. De hogy milyen volt a valóságban a Dalí mögött elrejtett ember, az továbbra is titok.

Gyermekkor és ifjúság

Dalí memoárja két hónappal a születése – 1904. május 11. – előtt kezdődik. Visszaemlékezve erre az időre, „méhen belüli Paradicsomról” szól, melyet „a pokol színeivel – vörössel, narancssárgával, sárgával és bíborlilával –, a tűz, a lángok színeivel” fest le; „mindenekfölött azonban csöndes, meleg, puha, szimmetrikus, kibélelt és ragacsos” volt. Megszületésének, a Paradicsomból való kiűzetésének, a hideg és vakítóan fényes világba való kitaszításának döbbenetes emléke két ovális alakú, a levegőben lebegő tojást formázott, melyeknek foszforeszkált a fehérjéje: „Ezek a tüzes tojások végül nagyon puha és végtelenül rugalmas, amorf masszává olvadtak. Később a technikai tárgyak lettek a legnagyobb ellenségeim, például az órák, amelyeknek puháknak kellett volna lenniük, vagy semmilyeneknek.”

Dalí életét beárnyékolta a bátyja halála. A család elsőszülött fia alig kétéves korában, 1903. augusztus 1-jén halt meg bélfertőzésben. A gyermek Salvador csupán halott testvére pótlékának látta magát. „Egész gyermek- és ifjúkoromat abban a tudatban éltem le, hogy halott bátyámnak egy része vagyok. Azaz testemben és lelkemben hordoztam ennek a halott testvérnek a hozzám tapadt tetemét, mert a szüleim állandóan a másik Salvadorról beszéltek.”

A szülők attól való félelmükben, hogy másodszülött fiuk is megbetegszik és meghal, valósággal agyonszerették és -kényeztették Salvadort. Először az anyja, Felipa Doménech Ferrés, később pedig a nagyanyja, Maria Ana Ferrés és a nagynénje, Catalina épített védőburkot köréje. Dalí megírja, hogy valahányszor elment otthonról, az anyja rászólt, hogy kössön sálat a nyakába. Ha megfájdult valamije, megengedték, hogy ágyban maradjon. Négy évvel fiatalabb húga, Ana Maria azt írja Salvador Dalí visto par su hermana (Salvador Dalí a húga szemével) címmel megjelent könyvében, hogy az anyjuk ritkán engedte ki látóköréből Salvadort, és sokszor virrasztott az ágya mellett, mert ha a fiú felriadt álmából, és észrevette, hogy egyedül van, szörnyű cirkuszt rendezett.

Salvador élvezte a nők, különösen a nála idősebb nők – a nagyanyja és Lucía – társaságát. A vele egykorú gyerekekkel alig volt kapcsolata. Sokszor játszott egyedül. Királynak képzelte, és hosszan nézte magát a tükörben: „fejemen koronával, a vállamra terített stólával, egyébként pedig teljesen meztelenül. A nemi szervemet a két combom közé szorítottam, hogy úgy nézzek ki, mint egy lány. Már akkor három dolgot csodáltam: a gyengeséget, a fényűzést és az érett kort.”

Salvadort az anyja mérhetetlenül szerette, sőt egyenesen imádta. Az apját másfajta kapcsolat fűzte hozzá. Salvador Dalí y Scusí egy, a francia-spanyol határ közelében lévő katalán vásárváros, Figueras jegyzője volt. Egyházellenes szabadgondolkodó lévén úgy határozott, hogy a fiát nem egyházi, hanem állami iskolába íratja be, noha társadalmi helyzetéhez az előbbi illett volna. Csak azután engedte meg, hogy átvigyék a francia szaléziánusok katolikus iskolájába, hogy a fiú az első évben nem érte el az előírt szintet. A nyolcéves gyermek ott tanult meg franciául – a francia később második anyanyelve lett –, és ugyancsak ott kezdett el rajzolni és festeni. Ugyanekkor rendezte be első műtermét a családi ház padlásán lévő régi, használaton kívüli mosókonyhában: „Odaállítottam a székemet a cementpadlóra, és a széles falapot (amely a mosónőt védte a kifröccsenő forró víztől) az üstre fektettem – ez lett a rajzasztalom.” Dalí legrégibb fönnmaradt munkái 1914-ből datálódnak: kisméretű akvarellek, tájképtanulmányok Figueras környékéről. A tizenegy éves fiútól származó néhány olajfestmény főleg azoknak a mesterműveknek a másolata, amelyeket az apja jól összeválogatott művészeti albumaiban talált. Salvador számára a „műterme” lett magányos óráinak „szentélye”. A kis király a mosókonyhában új jelmezt próbált fel: „Elkezdtem figyelni magam. Gonosz mosollyal és pislogással kísért grimaszokat vágtam, s közben a lelkem mélyén tudtam, hogy ha bizonytalanul is, de a zseni szerepét próbálgatom. ó, Salvador Dalí! Ma már tudod, hogy ha a zseni szerepét játszod, az is leszel!” Később így elemezte a viselkedését: „Hogy eltépjem magam halott bátyámtól, a zsenit kellett megjátszanom, mintegy biztosítandó magam afelől, hogy én nem ő vagyok, hogy nem vagyok halott. Emiatt voltam kénytelen mindenféle excentrikus pózba vágni magam.”

Próbálkozásai, hogy eltávolodjék halott fivérétől, odáig fajultak, hogy egyenesen halhatatlannak képzelte magát. Egy nap, az iskola lépcsőjén lefelé menet, egyszer csak felötlött benne, hogy jó volna leesni. De az utolsó pillanatban visszatartotta a félelem.

Ennek ellenére kiötlött egy tervet a következő napra: „Miközben lefelé mentem a lépcsőn az osztálytársaimmal, nagyot ugrottam, miáltal átrepültem néhány fokot, majd még egyszer és még egyszer, egészen addig, amíg leértem a lépcső aljára. Teljesen elképesztettem vele a tanítót meg a fiúkat, akik utánam rohantak, hogy elkapjanak.” A kis királynak határtalan gyönyörűséget szerzett az a képessége, hogy fel tudja kelteni mások figyelmét, s kivívhatja csodálatukat. De jobban szerette, ha az „udvartartása” betartotta a három lépés távolságot. Mosókonyha-műtermének ablakából kémkedett a többi gyerek, főleg a szomszédos leányiskola tanulói után.

1916 nyarán a tizenkét éves fiút vakációzni küldték egy baráti család, Pitchoték birtokára. A „Mulí de la torre” – amelyet szélmalmáról neveztek el – alig néhány kilométernyire Figuerastól Salvador számára maga volt a varázslat. Hetekre zavartalanul átadhatta magát az álmodozásnak, erre az otthonában csak szűkre szabott órái voltak, amikor egyedül lehetett a műtermében. Ebben az időben főleg erotikus témákról fantáziált. Dalí életében nagyon korán egybefonódott az erotika és a halál.

Az erotikáról, a halálról és a gusztustalan dolgokról való képzelgés hálójából saját élénk szellemi érdeklődése mentette ki. A pubertás éveiben rávetette magát apja gazdag könyvtárára. Valósággal falta a könyveket, noha minden rendszer nélkül. Különösen a filozófusok érdekelték: Voltaire, Nietzsche, Descartes, Spinoza, de a kedvence kétségtelenül Kant volt. „Boldogan merültem el gondolatmenetének labirintusában, ahol fiatal szellemem egyre táguló kristályai a szférák zenéjét visszhangozták.”

A filozófia iránti kivételes vonzódása mellett művészettörténettel is foglalkozott, s tovább próbálkozott a festéssel. Az apja ebben támogatta: vásznakat, ecseteket, festékeket és folyóiratokat vett neki. De mint szponzor még fontosabb szerepet töltött be Pepito Pitchot, aki birtokán egy pajtában rendezett be neki műtermet. Dalí tájképeket festett impresszionista stílusban, de közben egyéni ötletekkel állt elő. Egyszer például igazi cseresznyeszárakat ragasztott egy cseresznyéket ábrázoló festményére. Pepito Pitchotnak annyira tetszett ez az ötlet, hogy megígérte, beszél Señor Dalival, engedje meg, hogy Salvador rajzleckéket vegyen. A következő tanévben Dalí átiratkozott egy magángimnáziumba, s közben Juan Nuñez festőtanfolyamát látogatta a város művészeti iskolájában. Később azt állította, hogy sokat köszönhet a tanárának. Időközben eldöntötte magában, hogy festőművész lesz. Az apjának alapjában véve nem volt ellene kifogása, de ragaszkodott hozzá, hogy a fia befejezze gimnáziumi tanulmányait: előbb érettségizzen le, és csak azután iratkozzék be a madridi képzőművészeti akadémiára.

Dalí 1919 nyarát az apja szülővárosában, a Costa Brava-i Cadaquésben töltötte, ahol a családnak szerény nyaralója volt. Dalí Cadaquést egész életében „fanatikus hűséggel” szerette.

1921. február 6-án meghalt édesanyja, Felipa Doménech. Dalí apja nagyon hamar feleségül vette a sógornőjét, Catalinát, aki akkor már 11 éve élt velük közös háztartásban. Dalít nagyon megviselte az anyja elvesztése: „Egész életem legsúlyosabb csapása volt. Imádtam őt, számomra ő volt az egyetlen. (...) Sírva, összeszorított foggal esküdtem meg, hogy majd egy szép napon annak a szent fénynek minden erejével, amely majd körülragyogja dicsőséges nevemet, kiragadom anyámat a végzet markából.” A tizenhat éves fiú részletesen eltervezte a jövőjét: először jöjjön a hároméves madridi akadémia, amelynek befejeztével elnyer valamilyen díjat, és Olaszországban folytatja tanulmányait.

Miután sikeresen leérettségizett, nyolc festményét bemutatta azon a csoportos kiállításon, amelyet a Katalán Diákszövetség rendezett a barcelonai Dalmau-galériában. A helyi sajtó megállapította, hogy a fiatal festő rendkívüli tehetséget árul el: „Dalí a nagy siker útjára lépett.”