 ~ VILÁGHÍRES FESTŐK ~

Edgar

DEGAS

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

A korai évek

A balerinák és a kávéházi világ festője

A vonal művésze

A pasztell varázslója

A szobrász

A festő életrajza

Impresszum

Edgar Degas, a modern nagyvárosi élet talán egyik legismertebb festőjének egy fiatalkori jegyzetfüzetében a következő mondat olvasható: „Szeretnék híres lenni és ismeretlen.” Különleges, balett-táncosokat ábrázoló festményei, meghökkentő kompozíciójú lóversenyképei, fürdőző nőkről készült intim pasztelljei híresek lettek, de talán mindmáig nem ismerjük eléggé a 19. században hatvan éven át fáradhatatlanul, kitartóan dolgozó és szenvedélyesen kísérletező, új utakat kutató sokoldalú művészt!

Degas-ra egyaránt hatott a realizmus és a század festészetének jelentős új irányzata, az impresszionizmus – ahová időnként besorolják –, de ő mindvégig szuverén személyiség maradt. Tisztelte és tanulmányozta a hagyományokat, a régi korok nagy alkotásait, ismerte saját korának minden jelentős irányzatát, de ő következetesen a maga útját járta.

A korai évek

Párizsban született 1834. július 19-én. Édesapja Auguste de Gas, édesanyja a New Orleans-ból származó kreol Célestine Musson. Edgar a jómódú család öt gyermeke közül a legidősebb. A családfő a francia nagyapa, Hilaire de Gas által alapított nápolyi bank párizsi fiókját vezeti. Széles látókörű, művelt férfi, aki rendszeresen jár fiával a Louvre-ba, és később jó szívvel támogatja művészi ambícióit.

Degas 1845 és 1853 között a magas színvonalú Lycée Louis-le-Grand iskola növendéke. Számos életre szóló barátsága (Paul Valpincon, Henri Rouart, Loudovic Halévy) datálódott innen. Már ekkor feltűnt különleges rajzkészsége. Az érettségi vizsga után mégis először jogra iratkozott be, amit azonban hamar otthagyott, hiszen ekkor már eltökélt szándéka, hogy festő legyen.

Művészeti tanulmányait Félix Barrias-nál kezdte, aki hamarosan beajánlotta őt a jó nevű Louis Lamothe műtermébe. Az ő keze alatt szerzi meg az alapvető technikai ismereteket. Minden szabad idejét a Louvre-ban tölti, főleg kora reneszánsz festők képeit másolva. Különösen nagy hatást tett rá Mantegna Keresztre feszítése.

1855-ben megismerkedett a csodált klasszicista mesterrel, Ingres-vel, aki azt tanácsolta neki: „Húzzon vonalakat... sok-sok vonalat, akár emlékezetből, akár természet után.” S Degas ezt meg is fogadta. Az abban az évben megnyílt párizsi világkiállítás gyűjteményes tárlatain módja volt tanulmányozni Delacroix és Ingres festményeit, de a hagyományok mellett egyre jobban érdeklik a fiatalembert az új irányzatok és témalehetőségek, a pezsgő nagyvárosi élet eseményei.

A felső középosztályhoz tartozó család anyagi helyzete lehetővé tette, hogy Degas kizárólag a művészetnek éljen, s még hosszú ideig nem volt rászorulva, mint sok művésztársa, hogy eladja képeit. 1856-ban megvalósulhatott álma, apja jóváhagyásával Itáliába utazott, hogy megismerkedjen a nápolyi rokonokkal, és az olasz festészetet a helyszínen is tanulmányozza, főleg Giottóra volt kíváncsi. Ott tartózkodása idején is rengeteget rajzolt, s atyai tanácsra arcképekre összpontosít, amiben a meglepően rövid idő alatt megszerzett magas szintű szakmai tudásán és éles megfigyelőképességén túl a lélekábrázolás iránti fogékonysága is segíti. Nápolyban megfestette idős nagyapja tekintélyt és erőt sugárzó arcképét, remekül érzékeltetve annak különleges személyiségét. Degas huszonegy évesen érett portréfestőnek bizonyult. Egész pályáját végigkíséri a kitűnő arcképek sora.

Hosszan tartózkodott Rómában is, ahol módja volt dolgozni a Villa Mediciben. A múzeumokat, galériákat járva sok-sok vázlatot, másolatot készített. (1860-ra hétszáznál is több másolata gyűlt össze korai olasz reneszánsz művészek és francia festők munkáiról.) 1858-ban eljutott Assisibe is, hogy megcsodálja Giotto freskóit, s természetesen Firenzébe is elzarándokolt. Mindenütt elsősorban a mozgásábrázolás érdekelte, s bár örömét lelte az olasz tájban, már ekkor tudatosodott benne, hogy ellentétben az impresszionistákkal, a természet mint festői téma unalmas a számára. S valóban, csak késői éveiben festett meg néhány különleges, kopár, szinte absztraktnak tetsző, letisztult táji formációt.

Olaszországban készült el A Bellelli család című nagyméretű festménye, amely a komponálás és jellemábrázolás kész mesterének mutatja Degas-t. A korabeli szokásos idilli családi portréábrázolások kellékeit félretéve a festőt nem a társadalmi rang és a méltóság érdekelte. Hallatlan pontossággal érzékelteti a lélektani feszültségeket, amelyek a családtagok látszólagos együvé tartozása mögött húzódnak. Erről elsősorban a báró ábrázolása árulkodik. A kompozíció jobb szélén, háttal a nézőnek teljesen elkülönül az anya és lányai hármasától. A figyelem középpontjában felesége alakja (Degas nagynénje) áll, merev, megvető arckifejezéssel, mintha tudomást sem venne a sarokba szoruló férjéről. A festő a házastársak nem találkozó tekintetével érzékelteti belső életük szinte biztosra vehetően feloldhatatlan ellentéteit, a köztük lévő távolságot. Az egyik, unott arckifejezésű, összekulcsolt kezű kislány szinte beleolvad édesanyja sötét körvonalába. Az elegáns szobában, amely bezártságot sugároz, az egyedüli, spontán közvetlenségre valló motívum a széken szabálytalanul ülő másik gyerek fesztelen testtartása. Felhúzott bal lába, lazán csípőre tett keze révén mintegy nyugvópontot képez az egymástól elidegenedett szülők között. De bár az apja felé pillant, az ő tekintete is elnéz az apja mellett. A két kislány között sincs kapcsolat.

Ez a családi kép messze kiemelkedik a kor konvencióinak megfelelő családi portrék közül. Nem véletlen, hogy a festő mint még sok más képét, ezt is magánál tartotta. A művész ezen a képen kutatja először az egyén elszigeteltségét, amit majd később a társadalom minden rétegében vizsgálni fog.

A korai években született a rendkívüli lélekábrázoló képességéről tanúskodó, jelentős kettős portré, amelyet Edmondo Morbilliről és feleségéről, Thérèse Degas-ról készített a festő. Az asszony nemrég vesztette el egy gyermekét. A férj egy reneszánsz nemes úr tartásával magabiztosságot sugároz. A feleség férje válla felé nyúlva mintha támaszt keresne. Szelíd melankóliájú tekintete szenvedést és szomorúságot fejez ki. Állához emelt jobb keze kétségbeesésről, önbizalom hiányáról tanúskodik. Mintha férje árnyéka lenne, mégis talán ő kettőjük közül az erősebb egyéniség.

Degas mindig is szuverén személyiség volt, ezért Párizsba visszatérve a történelmi
festményeket még mindig előnyben részesítő, az évi hivatalos képzőművészeti kiállításokat rendező Szalonnak is eleget akart tenni, így megpróbálkozott hát a történelmi témákkal is, mielőtt véglegesen a modern élet elkötelezett, kiemelkedő rangú ábrázolójává vált, bár a historizmus jelentős hagyományát Baudelaire híres művészeti tanulmányában már 1846-ban elveszettnek nyilvánította.

1860-ban festette meg az Ifjú spártaiak testgyakorlás közben című nagyméretű képet, talán ókori klasszikus olvasmányaitól ihletve. Az előkészületek során igen sok rajzot és olajvázlatot készített. Degas egész munkásságára jellemző, hogy a képeket soha nem spontán módon, hanem gondosan megfontolt előtanulmányok, variációs részletek készítésének eredményeként alkotta meg, s gyakran a már kész festményen is még sokat változtatott. Ennek a képnek a bemutatásával egészen 1870-ig, az impresszionisták első kiállításáig várt, és végül is egész életében magánál tartotta. A kortárs kritikusok kigúnyolták, amiért a történelmi témájú festménytől elvárható idealizált figurák helyett Degas képén a vetélkedő fiúk inkább párizsi suhancoknak tűnnek, esetlen kamaszoknak.

A kompozíció azonban (bár a fenti vád igaz) igen életszerű. A lányok zárt formációt alkotva támadásra készen állnak, a fiúk felelnek a kihívásra. Degas remekül érzékelteti a mozdulatok és ellenmozdulatok, gesztusok bonyolult kölcsönhatását. A jelenet azt a pillanatot ragadja meg, amikor a játék komolyra fordul. Az egységes kompozícióban, miként Degas más képein is, nagy szerepet kap a szabadon hagyott tágas tér. Ez a sajátos szerkesztésmód majd egész munkásságát végigkíséri.