 ~ VILÁGHÍRES FESTŐK ~

EL GRECO

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

El Greco élete és munkássága

A festő életrajza

Impresszum

El Greco élete és munkássága

El Greco 1541 körül született Kréta szigetén Domenikosz Theotokopulosz néven, valószínűleg egy Kandia közelében fekvő, Fodele nevű falucskában. Húszéves kora körül a görög szigetvilág sok más becsvágyó ifjú tehetségéhez hasonlóan Velencébe költözött, hogy a gazdag és megbecsült idősebb pályatársak nyomdokában a Köztársaságban próbáljon szerencsét. A San Giorgio-templom körül ekkoriban több mint négyezer tagot számláló görög közösség élt: üvegművesek, miniatűrfestők és rézmetszők, a bizánci tradíciók örökösei és folytatói. Nem véletlenül hasonlították El Greco palettáját, melynek meghatározó eleme volt a fekete és a fehér szín, a nevezetes Athos-hegyi kéziratok leírásaiból ismert régi bizánci mesterekéhez. Az egyik első hiteles dokumentum, amely e rejtélyes művészről ránk maradt, egy idős, szintén külföldi (dalmát származású) rézmetsző mester, Giulio Clavio levele, melyben Clavio arra kéri Alessandro Farnese herceget, adjon szállást római palotájában egy „kandiai ifjú Tiziano-növendéknek, aki kiváló festő”. A festő hét évet Rómában is eltöltött, a Farnese-palotában lakva, s ez időszak alatt több bravúros stílusgyakorlatot is készített, melyek ma Nápoly és Párma múzeumaiban, a Beruete-gyűjteményben, az Escorialban és Londonban csodálhatók meg, Tiziano, Tintoretto, Jacopo Palma és más velencei festők erőteljes hatását viselik magukon.

Tintoretto kétségkívül El Greco szellemi atyjának tekinthető; egyes vásznaik között olyan nagyfokú a hasonlóság, hogy már-már bármelyikük ecsetjétől származhatna. Közelebbről megvizsgálva azonban nyilvánvalóvá válik a két festő lelkületének alapvető mássága: Tintoretto és El Greco két különböző civilizációt testesít meg. A spanyol vallásosság mélységében átformálta az itáliai szentkultuszt. Tintorettónál nyomaiban sem fedezhető fel az El Greco képein átsugárzó mély vallásos érzület. A velencei Scuola di San Rocco híres fehér márvány épületének monumentális freskóciklusa csupa drámaiság, de tökéletesen nélkülözi az El Greco világát átható áhítatot. A Zenélő nők című Drezdában látható képe a festészet történetének egyik kiemelkedő remekműve, amely a Giorgionénál kiteljesedő szabadtéri koncert-ábrázolások őstípusát, s egyúttal az aktművészet egyik csúcsát képviseli. Milyen távol állt e derűs pogány szellemtől a hispán világ!

Tintoretto elbűvölő életigenlése a görög-spanyol lelken átszűrődve keresztény aszkézissé lényegül át. Jól szemlélteti ezt Greco két Bűnbánó Magdolnája, s Az ötödik pecsét feltörése című különös remekműve, amelyet korábban sajátos, grecói Apokalipszis-vízióként értelmeztek, de valójában inkább Páris ítéletének spanyol változatát kell látnunk benne, amely a hívő lélek előtt megjelenő kísértéseket helyezi a középpontba. Szinte hihetetlen, milyen könnyedén kölcsönzi Velence boldog, kiteljesedett pogánysága saját könnyed formáit a félelmetes és szigorú Toledónak. El Greco egész életében olyan művészi technikákat használt, amelyeket Tintoretto adott a kezébe.

El Greco pályája alaposan rácáfol a feltörekvő, tudatlan és felfuvalkodott művészekre, akik azt gondolták, ha kivonják magukat a tekintélyes mesterek hatása alól, jobban érvényesülhet személyiségük!

Miközben a külföldi festők csapatostul sereglettek Rómába, a kandiai mester jobbnak látta a kincsekben dúskáló Hispániában kipróbálni magát, és 1576-ban a kasztíliai Toledóba települt, bizonyos lévén benne, hogy itt tehetségéhez méltó megrendelésekhez juthat. Ráadásul a kasztíliai modellek és szellemiség bámulatosan megfelelt saját természetének. II. Fülöp király a közelmúltban tette át a spanyol közigazgatás székhelyét Madridba, az új Escorial palotába. Ám a büszke, nemes, fenséges Toledo zord sziklás partjaival, a római korból hátramaradt romjaival, vizigót eredetű katedrálisaival, mór mecsetjeivel, pompás templomaival és palotáival továbbra is Hispánia lelke maradt. A toledói katedrálisok gigantikus belső berendezésének nem akadt párja az országban, a város azonban még nem találta meg azt a festőt, aki lelkületével összhangban képes lett volna újra életet lehelni e szakrális terekbe – Toledo sóváran várta festője érkezését.