 ~ VILÁGHÍRES FESTŐK ~

Auguste

RENOIR

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Renoir élete és munkássága

A festő életrajza

Impresszum

Renoir élete és munkássága

Pierre-Auguste Renoir 1841. február 25-én született Limoges-ban, Léonard Renoir és Marguerite Merlet hatodik gyermekeként. Három évvel később, 1844-ben Renoirék Párizsba költöztek. Auguste 1848-ban kezdte el tanulmányait a Keresztény Iskolatestvérek rendjének iskolájában. Nagy szerencséje volt zenetanárával, aki nem más volt, mint Charles Gounod a későbbi híres zeneszerző, és aki a fiúcskát bevette a Saint-Eustache-templom kórusába.

1854-ben a szülők kivették fiukat az iskolából, és beadták a Lévy testvérek porcelángyárába, hogy kitanulja a porcelánfestést. Renoir fivére, Edmond így ír erről: „Azok alapján, amiket szénnel a falakra rajzolt, azt a következtetést vonták le, hogy van tehetsége a művészi pályához. (...) A kis inas komolyan vette a tanulást. A munka végeztével hóna alá kapott egy jókora kartonlapot, és elindult a rajzórára. Így ment ez két vagy három évig.”

Gyorsan haladt előre: inaskodásának néhány hónapja után már olyan darabok festését bízták rá, amilyeneket általában szakképzett mesterekre osztottak. Emiatt az ugratások állandó céltáblája lett. Elnevezték Monsieur Rubensnek. A fiú sírva fakadt a csúfolódások hallatán. Émile Laporte, a Lévy-gyár egyik munkása szabad idejében olajképeket festett. Megengedte az inasnak, hogy használjon a vásznaiból és festékeiből. Ennek a nagylelkűségnek köszönhetően született meg a jövendő impresszionista első festménye, melyet Renoirék ünnepélyes keretek közt mutattak meg otthonukban Laporte-nak.

Edmond Renoir így emlékszik vissza erre: „Mintha tegnap történt volna. Még kisgyerek voltam, de én is tisztában voltam azzal, hogy fontos dolog történik. A nevezetes képet festőállványostul a Rue Argenteuil-i szerény lakásunk legnagyobb szobájának közepére állították. Mindenki ideges volt és égett a türelmetlenségtől. Engem is szépen felöltöztettek, és meghagyták, hogy viselkedjem illedelmesen. Megérkezett a »mester«... Szüleim jelére közelebb húztam az odakészített széket az állványhoz. M. Laporte leült és elkezdte vizsgálgatni a »mű-alkotást«, melyet most is magam előtt látok: az Éva volt. A főalak mögött a fa törzsére tekeredő kígyó, tátott szájjal, mintha átkot készülne szórni Évára. A vizsgálat legföljebb negyedóráig tartott, minekutána szegény öreg odament a szüleinkhez, és minden köntörfalazás nélkül kijelentette: »Taníttassák festeni a fiukat. A legtöbb, amit a mi szakmánkban elérhet, napi 15 frank. A művészi pályán ragyogó jövőt jósolok neki. Tegyenek meg mindent érte.«”

Így őrizte meg a családi legendárium Renoirnak, a művésznek a megszületését. Auguste Renoir hálás volt családjának, hogy támogatták a jövője kialakulásában. A mesterségbeli tudás tiszteletét a szüleitől örökölte, és ez egész életén át elkísérte. Kedvtelve emlegette, hogy a szülei egyszerű emberek voltak: „Ha arra gondolok, hogy értelmiségi családba is születhettem volna, és hosszú évekig tart, amíg fogalmaiktól megszabadulok és a dolgokat igazi mivoltukban látom! Sőt talán a kezem is ügyetlen volna.”

A szülei mellett még egy fontos nevelőnek jutott szerep Renoir életében: Párizsnak. Jeannal, a fiával folytatott beszélgetéseiben újra meg újra megemlítette a fővárosnak azokat a helyszíneit, ahol gyerek- és ifjúkorát töltötte, és amelyek közül nem egy a szeme láttára tűnt el később. A sors kezét láthatjuk abban, hogy Léonard Renoir, miután elköltöztek Limoges-ból, a Louvre negyedben szállásolta el a családját. Azok a házak, melyeket a 16. században építettek a Louvre palotája és a Tuileriák között a királyi gárda tagjai számára, a 19. század közepére sokat veszítettek hajdani impozáns külsejükből. A dicső múltra csak a régi díszítmények – címerek, oszlopfők, egykor szobrokat befogadó falfülkék – maradványai emlékeztettek. Ennek a szűk negyednek azonban, melyet immár a párizsiak alsóbb rétegei foglaltak el, mégis volt valami sajátos atmoszférája, amelyben furcsán elegyedett a hétköznapi az ünnepi emelkedett hangulattal. Renoirék a Rue Argenteuil-ben laktak, amely az egész negyedet átszelve, a Szajna partjáig futott le. A kis Renoir a Louvre udvarán játszott a hasonló korú környékbeli gyerekekkel. Teljesen természetes volt, hogy beszaladgáltak a palotába, melyet a francia forradalom múzeummá alakított át. „Gyerekkoromban gyakran bementem a régi szobrok termeibe, de még azt sem tudtam volna megmondani, hogy miért. Talán mert naponta keresztülmentem a Louvre udvarán, és mert könnyen be lehetett jutni azokba a termekbe, és végül, mert sosem volt bent senki. Órákig álltam ott álmodozva” – mesélte Renoir Albert André festőművésznek.

Az ifjú Renoir bolyongásai korántsem szorítkoztak a Louvre közvetlen környékére. Már gyerekkorában szinte fizikailag a város szerves részének érezte magát, s ez fontos szerepet játszott művésszé alakulásában. Meglátta és befogadta a régi Párizs szűk középkori utcáinak szépségét, gótikus építészetének heterogén elemeit, a fűzőt sosem látott piaci kofák jellegzetes figuráit. És fizikai szenvedést okozott neki a régi Párizsnak – az ő Párizsának – a lerombolása. Ironikusan szólva, Renoir gyermek- és ifjúkora tanúja lehetett a város legnagyobb arányú átépítésének és modernizálásának.