 ~ VILÁGHÍRES FESTŐK ~

Vincent

VAN GOGH

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

„Tükör által, homályosan...”

„Sehol nem éreztem magam annyira idegennek, mint a családomban és a hazámban...” (Hollandia, Anglia, Belgium, 1853-1886)

 Az új művészeti eszmék terjedése (Párizs, 1886-1888)

„Bolond voltam, és minden, amit csináltam, rossz.” (Arles, 1889)

„Mi jó származik abból, ha jobban leszek?” (Saint-Rémy, 1889-1890)

„Nincs semmi szomorú ebben a halálban...” (Auvers-sur-Oise, 1890)

A festő életrajza

Impresszum

„Tükör által, homályosan...”

Vincent van Gogh élete és munkássága annyira összefonódott, hogy képeit nézve lehetetlen nem kiolvasni belőlük életének történetét, melyet egyébként annyiszor megírtak, hogy szinte legendává vált. Van Gogh a szenvedés eleven megtestesülése, a modern művészet mártírja, a társadalomból kirekesztett művész emblematikus képviselője.

Már korán nyilvánvalóvá vált, hogy Van Gogh életének eseményei fontos szerepet játszanak majd műveinek megértésében. A festőművészről szóló első újságcikk 1890 januárjában jelent meg a Mercure de France-ban. Szerzője, Albert Aurier kapcsolatban állt Van Gogh egyik barátjával, név szerint Émile Bernard-ral, akitől tudomást szerzett a festő betegségének részleteiről. A művész ekkor az Arles közelében lévő saint-rémyi elmegyógyintézetben élt. Egy évvel korábban levágott egy darabot a jobb füléből.

 Aurier nem  közölte egyértelműen a festő életének ezeket a tényeit, viszont a képeiről írt eszmefuttatásába beleszőtte a művész nyilvánvaló zavartságáról hallottakat. Például olyan kifejezéseket használt, mint „rögeszmés szenvedély” és „nem múló, konok aggodalom”. Van Goghot „rettenetes és tébolyult zseninek” látja, aki „gyakran nagyszerű, néha groteszk, de mindig a patologikus peremén egyensúlyoz”.

Aurier a festőt „messiásnak” tekinti, „aki (...) föl fogja éleszteni művészetünket és talán gyermeteg indusztriális társadalmunkat is agg roskatagságából”. Azzal, hogy a művészt őrült zseninek festette le, megalapozta azt a Van Gogh-mítoszt, amely nem sokkal a festő halála után terjedt el. Aurier végső soron nem hitt abban, hogy a nagyközönség valaha is meg fogja érteni ezt a művészt.

Néhány nappal Van Gogh temetése után, amire Auvers-sur-Oise-ban került sor, dr. Gachet, aki élete utolsó szakaszában kezelte a művészt, a következőket írta Theónak, a festő öccsének: „Egészen rendkívüli az életnek ez az abszolút megvetése, ami kétségtelenül a művészet szenvedélyes szeretetéből fakadt. (...) Ha még élne Vincent, akkor is sok-sok évnek kellene eltelnie ahhoz, hogy humánus művészete diadalmaskodjék. Halála, hogy úgy mondjam, két ellentétes princípium küzdelmének dicső eredménye: a fényé és a sötétségé, az életé és a halálé.”

Leveleiben, melyből majdnem hétszáz látott napvilágot, Van Gogh sokszor írt a szeretet és a biztonság utáni vágyáról: „A változatosság kedvéért szívesen élnék együtt egy nővel; nem tudok szeretet, nő nélkül élni.” Van Gogh meglehetősen polgári álmai a szerelemről és az otthonról sosem váltak valóra. Első szerelme, Ursula Loyer máshoz ment feleségül. Unokatestvére, Kee, aki már anya volt és özvegy, részben anyagi megfontolásból utasította vissza: Van Gogh nem tudott volna gondoskodni róla és gyermekéről. Majd egy Sien néven ismert prostituálttal próbált családot alapítani, akit azonban végül ő hagyott el, mert Theo, az öccse, aki egyedül támogatta anyagilag, azt kívánta, vessen véget ennek a viszonynak. A 21 éves Marguerite Gachet-val való kapcsolatáról csak pletykákból van tudomásunk. Azonban Van Gogh nemcsak nők, hanem a családja és a barátai szeretetére is vágyott, de ezt sem kapta meg soha olyan mértékben, amilyenben kívánta. Öngyilkossága előtt néhány nappal ebben a titokzatos mondatban összegezte a bizalmas kapcsolat kialakítására irányuló erőfeszítéseinek kudarcát: „Tükör által homályosan – és ez mindig így maradt.” A lelkész fia Pál apostolnak a korinthusbeliekhez írott első leveléből idézett, amely így szól: „Mert most tükör által homályosan látunk, akkor pedig színről színre; most rész szerint van bennem az ismeret, akkor pedig úgy ismerek majd, amint én is megismertettem.” (Kor 13:12)

A közösséghez való tartozás vágya és az elismertségért vívott küzdelem az a két téma, amely Van Gogh egész életében nyomon követhető.