 ~ VILÁGHÍRES FESTŐK ~

Albrecht

DÜRER

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Dürer élete

A festői életmű

A fametszetek

A rézmetszetek

Dürer rajzai

A festő életrajza

Impresszum

Albrecht Dürer sokkalta több, mint a Fiatal mezei nyúl, a Nagy fűtanulmány vagy az Imádkozó kezek virtuóz festője: személyisége és festészete magába sűríti a késő gótika és a reneszánsz közötti átmenet nagyszerű időszakát és belső ellentmondásait. Sokoldalú zsenialitása már az itáliai reneszánsz művészekével rokon, hiszen nemcsak festőként, rajzolóként, fa- és rézmetszőként, hanem a művészetelmélet terén folytatott matematikai, nevezetesen geometriai kísérleteivel is kiemelkedőt alkotott. Megszállott törekvése a tökélyre és a kor formák, szabályok és matematikai törvények iránti általános érdeklődése szervesen megjelenik művészetében éppúgy, mint nagyszabású életművének második korszakában született írásaiban. Az 1525-ös évben megjelent Underweysung der messung mit dem Zirckel und richtscheyt in Linien, Ebnen und gantzen Corporen című munkáját hamarosan latin fordításban is kiadták előbb 1533-ban, majd 1535-ben és 1605-ben is. E mű egyebek mellett az első német nyelvű instrukciókat tartalmazza a napóra készítéséről, és többek között Johannes Kepler (1571–1630) csillagász és a matematikus Galileo Galilei (1564–1642) számára is fontos forrásmunka lett. Dürer halála évében közreadott egy másik nagy jelentőségű könyvet is: az emberi test mozgását leíró (latin és német kiadásban is megjelent) négykötetes, az emberi test arányairól írott anatómiai tankönyvét De simmetria partium in rectis formis humanorum corporum libri címmel, melynek első három kötetében az emberi anatómia különböző típusait írja le, osztályozva őket, az utolsóban pedig a mozgás elemzését adja.

Korának más művészeivel ellentétben Dürer életéről, művészi fejlődéséről, életművének hatásáról viszonylag sok információval rendelkezünk. A nagy reformátor, Luther Márton (1483–1546) kortársaként a művész a nyugati kereszténység első nagy válságának törésvonalán találta magát: ez magyarázza, hogy miközben a katolikusok a Mária hét fájdalma szárnyasoltár vagy a Szent Jeromos kép alkotóját tisztelik benne, a reformátusokat a Lovag, halál és az ördög című rézmetszettel és egy nagyszerű Philippe Melanchton-képmással ajándékozta meg. Dürer soha nem tudta és nem is próbálta fékezni gondolatainak és alkotói tehetségének szabad áradását. Tizenhárom éves korában már készített ezüstvesszővel is rajzokat, amely semmilyen javítást nem tesz lehetővé, és azokat utólag feliratokkal látott el. Ezzel a technikával készítette el első, tizenhárom éves korából származó Önarcképét. Ettől fogva szívesen ábrázolta önmagát, számos további önarcképe bizonyítja ezt (1492, 1493, 1498, illetve 1500). Húszéves kora körül fametszetek készítésében kamatoztatta briliáns tehetségét, bár ekkoriban készített fametszetsorozatait gyakran más művészeknek tulajdonítják. A huszonnégy éves Dürer nem csak az 1494-ben megjelent, Bolondok hajója című műhöz készített híres illusztráló metszetsorozatot hagyta ránk, de egyúttal első rézkarcait is. Később hosszabb időkre kénytelen volt másodrendű művészi feladatokkal foglalkozni, hogy teljesítse a császár megrendeléseit. Mindeközben folyamatosan összemérte magát az itáliai mesterekkel, akiktől sokat tanult, anélkül hogy valaha is „másolta” vagy „reprodukálta” volna műveiket.

Művei a racionális, megfontolt gondolkodás eredményességét bizonyítják, szemben más olyan kortárs művészekkel, mint az egy-egy művével hosszú hónapokig vajúdó Mathias Grünewald (1470, 1480 körül–1528), az idősebb Hans Holbein (1465 körül–1524) vagy a merész Hans Baldung (1484 vagy 1485–1545), akik teljes lelküket beleadták munkájukba. Csodálatos precizitással elkészített tanulmányai, mint a Dróthúzó malom, a Fiatal mezei nyúl vagy a Rinocérosz vagy éppen az idős, az élettől meggyötört asszonyi arc nagyszerű ábrázolása édesanyja portréján csupán néhány példa a sok közül, ahogyan az élettapasztalatot és a gondolkodást páratlan módon képes volt alkotói módszerében érvényesíteni. A XV. és XVI. század fordulójának mozgalmas időszakában élt: Amerika felfedezésének kora, a görög klasszikusok első újkori nyomtatott kiadásainak periódusa, s egyúttal a nagy társadalmi átalakulások ideje volt ez, amikor megnőtt a festők, rajzolók és szobrászok jelentősége, hiszen elsősorban a művészek lehettek valóban hiteles tanúi koruknak. Albrecht Dürer a maga tökélyre való törekvése mellett azért is jutott kiemelkedő szerephez, mert testközelből láthatta és megfigyelhette kora legnagyobb személyiségeit. Egyszerű mesterember fiából vált neves művésszé, akit előbb a bázeli nyomdászmester, Martin Schongauer (1450 körül–1491) vett maga mellé, majd szülővárosában Pirckheimer tanácsos (1470–1530) támogatását élvezte. Az itáliai mesterek közül barátai között tudhatta, többek között Bellinit (1430–1507) és Giorgionét (1478–1510). Jól ismerte a reformátor Philippe Melanchtont (1497–1560), és kitartó patrónusa volt a szász választófejedelem, Bölcs Frigyes. Dürer barátságos és megfontolt természetű, társas lény hírében állt, aki keresztül-kasul beutazta egész Európát, s így a legmagasabb körökben is elfogadott, sőt szívesen látott személy lett.