 ~ VILÁGHÍRES FESTŐK ~

Francisco

GOYA

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Goya élete és munkássága

A festő életrajza

Impresszum

„A festészetben nincsenek szabályok” – jelentette ki Goya a madridi San Fernando Királyi Művészeti Akadémián 1792-ben tartott beszédében. Azt m. javasolta, hogy a növendékeknek engedjék szabadon fejleszteni művészi képességeiket, s hagyják, hogy a maguk választotta mesterek műveiből merítsenek ihletet ahelyett, hogy a neoklasszicista iskola doktrínáihoz kelljen ragaszkodniuk. Goyának saját bevallása szerint három mestere volt: Velázquez, Rembrandt és a Természet. Életműve ugyanakkor nem sorolható be semmilyen kategóriába sem, stílusának változatossága pedig kivételes.

Francisco Goya 82 évet élt (1746–1828), s ez idő alatt elképesztően hatalmas életművet alkotott – körülbelül 500 olajfestményt és falképet, közel 300 rézkarcot és litográfiát, valamint több száz rajzot hagyott hátra. Festőként és grafikusként is termékeny művész volt, aki számos technikával kísérletezett – még élete vége felé is egy új nyomtatási eljárás úttörője lett, ő készítette az első művészi litográfiát.

Goyára alapvetően jellemzőek a figurális ábrázolások, de témái rendkívül változatosak. Spanyolországban vezető portréfestő lett, oltárképekkel és falfestményekkel díszítette Zaragoza és Madrid templomait, s a madridi élet jeleneteit ábrázoló falikárpitterveket festett. Megfigyeléseit több vázlatfüzete őrzi.

Goya életét és világszemléletét két csapás drámaian megváltoztatta. Az első megpróbáltatás 1792-ben, negyvenhat éves korában súlyos betegség formájában jelentkezett – a feltehetően fertőzés nyomán fellépett fülgyulladás következtében a festő teljesen megsüketült. A másik kataklizmát Spanyolország francia megszállása jelentette 1808-ban, ezt a Napóleon elleni hatéves függetlenségi háború követte. A harcok idején mindkét fél rettenetes atrocitásokat követett el, s Goya megrendítő rézkarcsorozatban leplezte le az emberi kegyetlenséget.

Goya élete és munkássága

Francisco Goya egy aranyműves fiaként látta meg a napvilágot 1746. március 30-án, a kietlen spanyol tartomány, Aragónia egy kicsiny falujában, Fuendetodosban. Még gyermek volt, amikor családjával Aragónia székhelyére, Zaragoza pezsgő kereskedővárosába költöztek. Goya egyházi iskolába járt, s itt, a San Antón Kegyesrendi Iskola növendékeként találkozott Martin Zapaterral, aki hű barátja lett. Tizennégy évesen Goya rajzórákat vett José Luzán y Martineztől, egy helyi vallásos festőtől, aki növendékeit rézkarcok másoltatása révén ismertette meg a régi mesterek munkáival. Luzán tanítványai közt három fivér is volt – Francisco, Manuel és Ramon Bayeu –, akikkel később Goya sógorságba került.

1763-ban Goya elküldött egy rajzot a madridi San Fernando Akadémiának abban a reményben, hogy elnyerheti a tagságot, de az akadémiai zsűritől egyetlen szavazatot sem kapott munkája. Három évvel később újból próbálkozott, s megint sikertelenül.

1770-ben Itáliába utazott, feltehetően Rómát és Nápolyt kereste fel. 1771-ben megnyerte a Párma városának Szépművészeti Akadémiáján kiírt festészeti versenyt. Ugyanez év júniusában már ismét Zaragozában találjuk, ahol megkapta élete első jelentős megrendelését – a város hatalmas székesegyháza, az El Pilar kórusának a mennyezetét kellett kidíszítenie.

1773 júliusában Goya feleségül vette Josefa Bayeu-t, korábbi tanulótársainak húgát. Ekkoriban Francisco Bayeu már Anton Mengs, a neoklasszicizmus korabeli jeles képviselője irányításával a madridi Királyi Palota díszítésén dolgozott. Goya kétségkívül bízott abban, hogy egy elismert festő családjának tagjaként a saját karrierjét is előmozdíthatja. A házaspárnak hét gyermeke született, de csak Mariano érte meg a felnőttkort. 1774 telén Goya és felesége Madridban telepedett le. A fővárost a Bourbon-ház spanyol királyai a 18. század folyamán jelentősen átalakították: az utakat megszélesíttették, tereket nyittattak, és számos vallási és középületet emeltettek. Az öt Habsburg-palotát is kibővíttették, és három új királyi rezidenciát építtettek, s ezekhez egész csapat díszítő tervezőre volt szükség.

1775-ben Anton Mengs (1728–1779), III. Károly első számú udvari festője visszatért Madridba, s rábízták jó néhány falikárpit kivitelezésének ellenőrzését. A Goya házaspár is azért költözött a fővárosba, mert a festő udvari megrendelést kapott – az Escorial palotába, a leendő IV. Károly magánebédlőjének falára szánt kárpitsorozathoz kértek tőle terveket. Goyát Mengs ajánlására bízták meg, aki korábban meghívta Francisco Bayeu-t, hogy az új királyi palotaépületeken dolgozzon. Goya ezután évekig készített falikárpitterveket a Királyi Kárpitszövő Manufaktúra alkalmazottjaként. Az 1780-as években pályája felívelt. 1780-ban a San Fernando Akadémia végre felvette tagjai közé, majd 1785-ben az Akadémia Festészeti Osztályának igazgatóhelyettese lett. 1786 júniusában hivatalos királyi festői kinevezést kapott, ezzel évi 15 000 reál fizetés járt (akkori értéken ez kb. 150 angol fontnak felelt meg), 1789-ben pedig udvari festőnek nevezték ki. Ennek köszönhetően társasági ember lett, a királyi család tagjain kívül arisztokraták és államférfiak között forgott, s ünnepelt portréfestővé lépett elő. Alacsony származása és az udvar csillogásától távol töltött gyermek- és ifjúévek hatása következtében azonban Goya hivatalos státusa ellenére sem lett soha udvaronc. Az elit tagjai mellett megörökítette az iparosokat, kétkezi munkásokat és a szegényeket is, és megőrizte kritikus szemléletét.