 ~ VILÁGHÍRES FESTŐK ~

Henri

MATISSE

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Matisse élete és munkássága

A festő életrajza

Impresszum

„A fauvizmus nem más, mint némi vörös festék” – foglalta össze egy alkalommal Henri Matisse a nevével fémjelzett festészeti mozgalomról alkotott sajátos felfogását. Matisse neve a köztudatban szinte egyet jelent a fauvizmussal: az egész 20. század folyamán mind a kortársak, mind a művészettörténészek a tiszta színek kifejezőerejére, az éles színkontrasztokra építő „Vadak” vezéralakjaként igyekeztek beállítani őt, alkotásaival szemléltetve az irányzat alkotói sajátosságait. Ő maga azonban nemcsak a vezéri szerepet utasította vissza, de olykor zavarba jött attól is, ha definiálnia kellett a fauvizmus lényegét. A csoporton belül ő volt a rangidős, s emellett megfontoltabb és tudatosabb volt a többieknél, ami tiszteletet ébresztett pályatársaiban. De míg Maurice Vlaminck szívesen állította be önmagát úttörő zseniként, Matisse nem tört hasonló babérokra, jóllehet mindig elsőként állt ki független törekvéseik mellett. „Tanári alkat” volt, de elsősorban saját belső fejlődése foglalkoztatta, és csupán a kora által felvetett művészi kérdésekre kereste a választ a maga eszközeivel.

Rövid életű, 1908-ban alapított tanműhelyében nagy becsben állt Ingres művészete, és az ókori művészetet állította példaképnek tanítványai elé. igazi szenvedélye az egyensúly és a derű keresése, festészetének végső törekvése egyfajta tág értelemben vett klasszicizmus maradt. Lelkesedett Vlaminck és Derain spontán színkísérleteiért is: a „chatou-i csoportban” vélte meglelni azt az ellensúlyt, ami az avantgárd mozgalom kifejezésmódját teljessé tudta tenni. Művészete mindemellett számos hatást szintetizált: Gustave Moreau tanításai, a revelatív 1901-es Van Gogh-kiállítás, a Musée des Arts décoratifs 1903-as, az iszlám művészetet bemutató, illetve a Grand Palais 1904-es francia reneszánsz kiállítása egyformán fontos szerepet játszottak Matisse művészi fejlődésében.

Míg a „Vadak” többi festőjénél egyértelműen a racionális, vagy éppen az emocionális festői én dominált, Matisse mindig is a kettő harmonikus ötvözésében látta a legfőbb kihívást. Az 1905-ös Őszi Szalon botrányos kiállításán nem véletlenül az ő művei körül kristályosodtak ki a legvégletesebb vélemények: miközben a Nő kalappal című festmény (1905) „anarchikus színkavalkádjával” borzolta a kritikusok kedélyét, André Gide ugyancsak Matisse képei alapján minősítette a fauvizmust mélységesen racionális művészetnek. Matisse programjellegű írásaiban és cikkeiben frappáns formulák helyett főként a mozgalom születését meghatározó tényezőket kutatta: „A fauvizmus abból a gesztusból született, hogy messze eltávolodtunk a természetet imitáló színektől, és a színekkel erősebb, evidensebb szimultán hatásokat kezdtünk keresni. Felfedeztük a színek tüzes ragyogását”. Ez a merőben újszerű törekvés hatja át Vlaminck és Derain kék-vörös Szajna-parti kompozícióit, Van Dongen élénk színekkel megfestett táncosnőit és Marquet finom, ezüstös árnyalatokban úszó tájait. És e felfedezés revelációja vonul végig a valamennyiüknél szélesebb látókörű és önállóbb egyéniségű Matisse páratlanul gazdag életművén is.

Matisse élete és munkássága

Henri Matisse 1869. december 31-én született az észak-franciaországi Cateau-Cambrésis-ben, egy gabonakereskedő fiaként. Saint-Quentinben, a helyi humán gimnáziumban végezte középiskolai tanulmányait, majd két évig jogi tanulmányokat folytatott Párizsban. Ezt követően Saint-Quentinbe visszatérve, ügyvédbojtárként kezdett dolgozni. A művészet iránti érdeklődése húszéves korában ébredt fel, és a munka mellett rajzórákra kezdett járni. 1890-ben egy vakbélgyulladás megváltoztatta az életét: a betegség miatt majdnem egy teljes évet ágyban kellett töltenie szülei házában. Az idő nagy részét rajzolással és festéssel ütötte el – ekkor született élete első olajfestménye. 1891-ben visszatért Párizsba, ahol beiratkozott az Académie Julian festőiskolába, miközben jogi magánórákból tartotta fenn magát. Ekkor már véglegesen eldöntötte, hogy festő lesz. Az Académie Julian vezető tanára, William Bouguereau akadémikus festő irányításával igyekezett felkészülni az École des Beaux-Arts felvételijére.

A Beaux-Artsra tett első sikertelen felvételi vizsgát követően, 1892-ben, Matisse az iparművészet felé vette az irányt, beiratkozott az École des Arts décoratifsra. itt életre szóló barátságot kötött Albert Marquet-val, akit rábeszélt, hogy újra felvételizzenek a szimbolista festő, Gustave Moreau osztályába, ahova végül 1895-ben sikerült bekerülniük. Moreau műhelyében kezdett kialakulni az a Matisse körül szerveződő festőcsoport, amely később az élet számos próbáját kiállva erős közösséggé kovácsolódott. A magot a „három M”: Manguin, Marquet és Matisse alkotta, hozzájuk csatlakozott Rouault, Camoin és Valtat, valamennyien Moreau osztályából, illetve Othon Friesz, aki a Léon Bonnat-féle műhely tagja volt. innen csatlakozott hozzájuk később Raoul Dufy is. 1896-tól Matisse részt vett a hivatalos Szalon kiállításain, sőt az akadémikus festőegylet, a Société Nationale des Beaux-Arts tagja lett. Az impresszionizmus megvilágosító erejű megismerése azonban kalandos, izgalmas felfedezőútra indította. Előbb Bretagne-ban, majd Dél-Franciaországban és Korzikán kísérletezett a plein air festészettel. időközben megházasodott, s házasságából három gyermek született. Moreau halála után, 1898-tól előbb Fernand Cormon műhelyében, majd a szobrász Eugène Carriere-nél folytatta munkáját. itt ismerkedett meg André Derainnel, Maurice Vlaminckkal 1901-ben, egy Van Gogh-kiállításon találkozott. Derain és Vlaminck ekkoriban a Párizs környéki Chatou-ban folytatták festészeti kísérleteiket. A náluk idősebb Matisse családos, már némi ismertségre szert tett festő volt, ám még kereste az önálló útját.

Matisse és köre 1901-től jelent meg a Függetlenek Szalonja, illetve a Berthe Weill Galéria kiállítói között. 1903-ban a Salon d'Automne (Őszi Szalon) alapítói között voltak. ismertségük rohamosan nőtt: 1905-ben a nagy visszhangot kiváltó Őszi Szalonon kiállított képeik alapján Louis Vauxcelles kritikus rájuk ragasztotta a „Vadak” (fauves) nevet. Az év fontos eseménye volt, hogy a Cote-d'Azurön tartózkodva Matisse felfedezte Saint-Tropez-t és Collioure-t és olyan jelentős művészekkel találkozott, mint Paul Signac, Edmond Cross, Aristide Maillol, illetve Daniel de Montfreid (Gauguin barátja és támogatója), akik megnyitották Matisse előtt a művészeti élet kapuit és a siker útját. 1905-ben Signac megvásárolta a Fény, nyugalom, gyönyör (1904-1905), 1906-ban Leo Stein az Életöröm (1905-1906) című kompozíciót. Matisse divatba jött, dúsgazdag gyűjtők – Ambroise Vollard, az amerikai Gertrude és Leo Stein, majd 1908-tól az orosz mecénás Szergej Scsukin – versengtek a képeiért.

A kezdeti anyagi gondok megszűntek: a festő sokat utazott, Algériában, Olaszországban, Németországban és Spanyolországban keresve ihletet. 1907-ben saját festőiskolát nyitott, miközben kerámiával és rézmetszéssel is kísérletezett. A következő évben New Yorkban, Moszkvában és Berlinben állított ki. 1909-ben Scsukin két faliképet rendelt tőle a villájába: így születtek a Zene és a Tánc című pannók, amelyek 1910 decemberében indultak útnak Oroszországba, ahova a következő évben maga Matisse is ellátogatott. A 20. század első évtizedében Matisse és köre berobbant a francia, s egyúttal a világ avantgárd művészetének élvonalába, ami sikert és anyagi függetlenséget hozott mindannyiuk számára.