BORÍTÓ

 ~ VILÁGHÍRES FESTŐK ~

Bounarroti

MICHELANGELO

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Gyermek- és ifjúkor

Az első művészi hatások és a Mediciek

Visszatérés az atyai házba és az utazások időszaka

Egy lángoló lélek küzdelmei

Leonardo, a mester és a rivális

Az „isteni” szobrász pályaképe

Michelangelo, az építész

A festői életmű

Michelangelo rajzai

Michelangelo, egy új művészalkat

A művész életrajza

Impresszum

Michelangelo neve egyet jelent a „művészi géniusz” fogalmával. Egyfelől mert monumentális életműve a szobrászattól a festészeten és az építészeten át a költészetig szinte valamennyi művészeti ágat átfogja, másfelől mert egyszerre volt alkotóművész mester, esztéta és gondolkodó, vagyis a reneszánsz ember tökéletes megtestesítője. Ő volt az a művész, akinek személyében és műveiben, hosszú és teljes életében a reneszánsz humanizmus törekvései maradéktalanul kiteljesedhettek. Ez a humanizmus a legkevésbé sem pusztán valamiféle doktrína volt, sokkal inkább mentalitás, gondolkodásmód, középpontjában az elvont fogalmak és az eszmék mellett elsősorban maga az ember állt. A humanisták a lét nagy kérdéseit fogalmazták újra, az ember szemszögéből. Honnan ered az ember? Hol a helye a világegyetemben? Létezik-e tökéletesség a Földön? Megannyi olyan kérdés, amelyekre végleges, dogmatikus válasz nem létezik.

A humanizmus sokféle lehetett – keresztény, világi, pogány, és válaszai is sokfélék voltak. Az első nagy humanisták – Marsilio Ficino, Pico della Mirandola, Leonardo da Vinci – Firenzében éltek és alkottak, innen sugárzott ki az új gondolatrendszer egész Európára. Michelangelo maga is Firenze szellemi szülöttje volt, és innen indult útnak, hogy teremtő géniusza és műveinek kifejező ereje, életének teljes íve és művészetének fenséges tisztasága révén a reneszánsz ideáljának legtökéletesebb megtestesítőjévé váljon.

Gyermek- és ifjúkor

A XV. század vége új korszak hajnalát jelentette Európa-szerte. A több évtizedes, véres háborúk, pusztító járványok és éhínség után a kontinens élete megváltozott. E változás mindenekelőtt a mentalitásban éreztette hatását. A középkori értékek háttérbe szorultak, a nyugat-európai népek a virágzó kereskedelem és az új találmányok eredményeire támaszkodva, de főként a társadalmi átalakulás iránti alapvető igénytől hajtva új ideálok felé törekedtek. A szélesebb látókörű uralkodók, mint Firenzében Lorenzo de' Medici vagy Franciaországban i. Ferenc király a művészeteket éppoly szenvedéllyel támogatták, mint a háborúkat. A könyvnyomtatás találmányának köszönhetően széles körben kezdett terjedni a kultúra.

E változó, forrongó korban történt, hogy az ősi, de elszegényedett firenzei nemesi családból származó Ludovico di Leonardo Buonarroti Simoni, miután az arezzói kerület felügyelőjévé (podestá) nevezték ki, családjával Caprese városában telepedett le, ahol 1475. március 6-án megszületett második fiúgyermeke, Michelangelo. Megbízása lejártával a család visszatért a Firenze melletti Settignanóba, ahol Ludovico tisztes birtokkal rendelkezett, és ahol méltó életkörülményeket biztosíthatott egész családja számára. 1481-ben azonban felesége meghalt, és Ludovico egyedül maradt öt gyermekével. Michelangelo ekkor hatéves volt. Az anyai szeretet hiánya is hozzájárult, hogy nehéz természetű, hallgatag, makacs gyermek vált belőle. Apja egy kőfaragó famíliához adta nevelésre, a sorsa feletti keserűségét a fiú úgy küzdötte le, hogy a kőfaragó mester gyermekeivel együtt nehéz kőtömböket fejtett a szomszéd kőbányában. Ezek az évek életre szóló tudáshoz és majdani remekművei megalkotásához nélkülözhetetlen tapasztalatokhoz juttatták: „Ha van egyáltalán valamilyen jó tulajdonságom”, vallotta meg később barátjának, Vasarinak, „annak az az oka, hogy (...) Arezzo közelében születtem, s ott jó a levegő; és a dajkám tejével együtt szívtam magamba szobrászszerszámaim, a véső és a kalapács kezelésének tudományát”.

E gyermekkori élmény Michelangelo szerint művészi indíttatásának alapmotívuma volt. Míg fivérei a selyemszövő céhben kereskedői pályára léptek, ő elsősorban intelligenciájával és érzékenységével tűnt ki, ezért apja úgy döntött, hogy Francesco d'Urbino grammatikai iskolájába íratja be. Urbino mester beavatta az ifjú Buonarrotit a formálódó reneszánsz művészet és humanizmus szépségeibe. Ő azonban a klasszikus tanulmányoknál jobban érdeklődött a rajzolás iránt. Barátságot is kötött egyik iskolatársával, Francesco Granaccival, aki egyúttal a festő Domenico Ghirlandaio növendéke volt.

Granacci, akit lenyűgözött Michelangelo szenvedélyes vonzódása a művészethez, a festői pályára próbálta rábeszélni barátját, és még a Buonarroti család fejét is igyekezett meggyőzni. Az apa mindeddig hallani sem akart fia művészeti ambícióiról, mivel a festői pálya ekkor még a kézműves kasztéval egyenértékű társadalmi helyzetet jelentett, amit méltatlannak tartott a Mediciek szolgálatában jelentős érdemeket szerzett nemesi család sarjához. Michelangelo makacsul kitartott vágya mellett, így apja végül beleegyezett, hogy Ghirlandaio segédjeként tanuljon a neves festő műhelyében. Michelangelo 1488. április 1-én, tizenhárom évesen lépett be Ghirlandaio műhelyébe. Ez volt az első fontos lépés afelé, hogy hamarosan az itáliai reneszánsz legnagyobb alkotójává bontakozzék ki.

Az első művészi hatások és a Mediciek

Domenico Ghirlandaio kizárólag a gazdag firenzei családok megrendelésére dolgozott. A freskófestészet szakértőjének számított, és az elsők között alkalmazta a festészetben a születő reneszánsz szellemi és technikai vívmányait. Részt vett többek között a Sixtus-kápolna mennyezet- és falfreskóinak elkészítésében is, Botticelli, Pinturicchio, Rosselli és természetesen Perugino mellett, aki az egész vállalkozást összefogta és irányította. Ghirlandaio egyúttal Lorenzo de' Medici körének dekorátorai közé tartozott. Michelangelo Ghirlandaiótól elsajátította a rajzolás és a festészet alapvető mesterfogásait. Kimagasló tehetsége hamar kiemelte őt a tanítványok közül: a régi mesterek műveiről készített másolatait nem lehetett megkülönböztetni az eredetitől. Ghirlandaio meglátta benne a zsenit, és ettől kezdve megkülönböztetett figyelemmel foglalkozott tehetsége művelésével és kibontakoztatásával.

Első mestere Masaccio, Giotto és a Santo Spirito-templom festményeinek tanulmányozására ösztönözte az ifjú Michelangelót, aki a műhelyben eltöltött három esztendő alatt többek között Donatello és Jacopo della Quercia műveiről készített másolatokat. Ezek a munkák, tanulmányok, másolatok mind fejlesztették látásmódját és segítettek neki felfedezni kivételes adottságait: a kiváló megfigyelőképességet, a kifinomult elemzőkészséget, a mozdulatok pontos érzékelését és a nagyszerű színérzéket. Már a műhelyben irigyeket és ellenségeket szerzett magának: orra élete végéig őrzi majd a heves természetű szobrász, Torrigiani öklének nyomát, akinek el is kellett menekülnie a városból később Angliában királyi síremlékek neves alkotója lett.

Michelangelo hosszú élete folyamán soha nem volt hajlandó beismerni, hogy Ghirlandaio műhelye számottevő hatással bírt volna művészetére és fejlődésére. Pedig ha más nem, az bizonyosan mestere érdeme, hogy megismerkedhetett Lorenzo de' Medicivel. Michelangelo azonban becsvágyó természete és tehetségébe vetett rendületlen hite folytán minden sikerében saját géniuszának elismerését akarta látni. Szerencsére a kor, amelyben élt, kedvezett a művészeknek és a művészeteknek.

Lorenzo de' Medici, aki a művészetek és a tudományok szerelmese volt, bőkezű mecénási tevékenysége mellett saját palotáján belül szobrásziskolát is létesített, Bertoldo di Giovanni vezetésével, aki az ekkoriban Firenzében igen elismert Donatello tanítványa volt. A legtehetségesebb fiatalokat ide küldték szobrászatot tanulni. Így lépett Michelangelo a Mediciek szolgálatába.

A szobrásziskola újabb jelentős állomás volt a formálódó tehetség művészi fejlődésében. Michelangelo felfedezhette magának a Medici-család gazdag, pompás antik szoborgyűjteményét, amely nagy hatást tett rá. Az ókori művészet, amely az egész reneszánsz megújulás alapvető ösztönző bázisa volt, számára különösen kimeríthetetlen ihletforrásnak bizonyult. Michelangelo itt lelt rá a saját útjára, és ekkor határozta el, hogy mindenekelőtt szobrász lesz. Az iskolában hamar kitűnt társai között, és elnyerte a palota ura, Lorenzo de' Medici kitüntető kegyeit. Lorenzo támogatásának köszönhetően keresett, neves szobrász lett, és megismerkedett a firenzei udvarban forgolódó valamennyi jelentős mecénással, politikussal, művésszel és humanistával.

Új ismeretségei között különösen a két ifjú Medici játszott döntő szerepet a későbbiek során: Giovanni és Giuliano, Lorenzo fia, illetve unokaöccse. Tanulmányait és szabadideje jelentős részét is velük töltötte. Később mindketten pápák lettek, II. Gyula, illetve X. Leó néven, és az ő megbízásaiknak köszönhetjük Michelangelo legszebb alkotásait, s velük vette kezdetét a pápai udvarral való sok évtizedes gyümölcsöző kapcsolata.