 ~ VILÁGHÍRES FESTŐK ~

Amedeo

MODIGLIANI

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

A hagyományoktól a modernizmusig

Új művészeti formák felfedezése

A sajátos aktábrázolás

Csendes forradalom

A „közelítés” művészete

Szenvedély és személytelenség

Esztétikai törekvések

Összegezés

A festő életrajza

Impresszum

Amedeo három kultúra bölcsőjében nevelkedett. Szenvedélyes, jóképű férfivá érett, aki számtalan szerelmi kalanddal dicsekedhetett. Egyéni művészi szemléletmódja több forrásból táplálkozott: Olaszország és a klasszikus kor művészi hagyományaiból, a francia stílus, különösen a századforduló Párizsának gazdag szellemi és művészi légköre iránti fogékonyságából, valamint zsidó gyökereiből eredő intellektuális gondolkodásmódjából.

Más avantgárd művészekkel ellentétben leginkább arcképeket, főleg valószerűtlenül hosszúkás arcú, melankolikus kisugárzású portrékat festett, valamint többnyire fekvő, hosszan elnyúló aktokat, amelyekből kecses szépség és megkapó erotika árad.

Modigliani 1906-ban a merész művészi újítások és a pezsgő nemzetközi műkereskedelem városába, Párizsba költözött. Gyakran megfordult a Montmartre és a Montparnasse kávéházaiban és kiállítótermeiben, ahol különböző stílusban alkotó avantgárd művészek gyűltek össze. Hamarosan összebarátkozott a posztimpresszionista festővel, Maurice Utrillóval (1883–1955), valamint a német expresszionista festővel, Ludwig Meidnerrel (1844–1966), aki szerint Modigliani volt az „utolsó igazi bohém” (Doris Krystof: Modigliani).

Édesanyja megpróbálta a szerény lehetőségeihez mérten anyagilag támogatni fiát, de a művész mégis sokat nélkülözött. Gyakran költözködött, néha még munkáit is hátrahagyta, amikor el kellett menekülnie a lakbért követelő háziúr elől.

Fernande Olivier, Pablo Picasso (1881–1973) első párizsi barátnője így írja le Modigliani egyik sivár lakóhelyének a berendezését 1933-as Picasso and his Friends (Picasso és barátai) című könyvében: „Négylábú állvány állt a szoba egyik sarkában. Egy kisméretű, rozsdás tűzhely, rajta sárga agyagedény, amelyben mosakodott, mellette törülköző és egy darab szappan fehér faasztalon. A másik sarokban feketére festett, ütött-kopott láda szolgált kényelmetlen ülőhelyül, továbbá egy fűzfából fonott szék, festőállványok, vásznak mindenféle méretben, festéktubusok szanaszét szórva a földön, ecsetek, terpentines üvegek, egy tál salétromsav a karcokhoz, sehol egy függöny.”

Modigliani a Bateau-Lavoir ('Mosoda-hajó') ismert alakja volt. Ez a híres épület adott otthont több művész, közöttük Picasso műtermének is. Tréfás elnevezését különös formája alapján valószínűleg a bohém írónak, Picasso és Modigliani barátjának, Max Jacobnak ( 1876–1944) köszönheti.

Picasso még a bateau-lavoir-beli tartózkodása idején festette Az avignoni kisasszonyokat (1907). Az utcalányokat ábrázoló, a hagyományokkal több szempontból is gyökeresen szakító kép a kubizmus első jelentős alkotása.

Más 'Bateau-Lavoir-festők', például Georges Braque (1882–1963), Jean Metzinger (1883–1956), Marie Laurencin (1885–1956), Louis Marcoussis (1883–1941), valamint a szobrászok, Juan Gris (1887–1927), Jacques Lipchitz (1891–1973) és Henri Laurens (1885–1954) szintén a kubizmus élcsapatához tartoztak. A kubizmus rövid időn belül a korszak divatos mozgalmává fejlődött.

Ebben az időszakban vált igazán népszerűvé a fauvizmus expresszív színvilága és szabad stílusa. Modigliani ismerősei között találjuk a Bateau-Lavoir „vadait”, többek között André Deraint (1880–1954) és Maurice de Vlaminckot (1876–1958), akik ragyogó, harsogó színeik miatt kapták ezt a nevet, valamint az expresszionista szobrászt, Manolót (Manuel Martinez Hugué-t, 1876–1945), Chaim Soutine-t (1893–1943), Moise Kislinget (1891–1953) és Marc Chagallt (1887–1985). Modigliani portréin gyakran tűnnek fel ezek az ismerősök és barátok.

Írókat, köztük Max Jacobot is vonzotta ez a közösség, melynek tagjai közül érdemes megemlíteni Marie Laurencin szeretőjét, a költő és művészetkritikus Guillaume Apollinaire-t (1880–1918), a szürrealista Alfred Jarryt (1873–1907), az író, filozófus és fotográfus Jean Cocteau-t (1889–1963), akihez Modiglianit bonyolult kapcsolat fűzte, végül André Salmont (1881–1969), aki később regényt írt Modigliani tragikus rendhagyó életéről. Az amerikai író és műgyűjtő Gertrude Stein (1874–1946) és bátyja, Leo, a modern művészet híres patronálói szintén gyakran megfordultak ebben a társaságban.

Modiglianit barátai „Modi”-nak szólították. Ez a becenév egyúttal kétségkívül szójáték, rímel a peintre maudit ('átkozott festő') kifejezésre. Fennen hirdette, hogy a művésznek a közönséges emberektől eltérő igényei és vágyai vannak, ennek következtében életmódjukat és tetteiket is másként kell megítélni. E nézetek Friedrich Nietzsche (1844–1900), Charles Baudelaire (1821–1867) és Gabriele D'Annunzio (1863–1938) műveinek hatására terjedtek el a művészvilágban.

Modiglianinak szertelen, kicsapongó élete során számos szeretője volt, sok alkoholt és kábítószert fogyasztott. Időről időre azonban visszatért Olaszországba, hogy meglátogassa szeretett családját, és megpróbálja helyreállítani megtépázott egészségét.

Gyermekkori mellhártyagyulladása és tífusza legyengítette a tüdejét. A nélkülözés, a zaklatott, a gyakorta túlfeszített munkával és káros szenvedélyekkel megterhelt, önpusztító életmód még jobban aláásta ingatag egészségét, és az elhatalmasodó súlyos tüdőbajjal szervezete nem tudott megbirkózni. Fiatal menyasszonya, Jeanne Hébuterne, aki második gyermekükkel volt várandós, nem bírta elviselni Modigliani elvesztését, és a halálát követő napon levetette magát szülei ötödik emeleti lakásának ablakából.