 ~ VILÁGHÍRES FESTŐK ~

Pablo

PICASSO

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

A 20. század művészóriásának élete és munkássága

A festő életrajza

Impresszum

Picasso már életében a nagyok sorába került, azokéba, akiknek neve a művészet szinonimájaként elismert jelentőségűvé nőtt. Rendkívül hosszú pályafutása során óriási mennyiségű alkotása született a képzőművészet szinte minden műfajában. Festő és szobrász is volt, tollrajzok, rézkarcok, metszetek, litográfiák és csodálatos kerámiák kerültek ki a keze alól.

A közönség számos kiállításon ismerhette meg szerte a világon az „évszázad zsenijének” lenyűgöző alkotásait, csodálhatta meg a mindig újat hozó műveket, bár azok sokak számára nem mindig voltak könnyen befogadhatóak. Nem mindenki tudja követni a modern művészet olykor meghökkentő nyelvezetét. Picasso sok korszakra tagolódó változatos pályaképében együtt van tréfa és komolyság, szépség és fintor, dráma, tragédia, s minden őszintén. Művészete egyre több emberhez kerül közel.

Széles tömegek megbecsülését vívta ki az erőszakot gyűlölő, következetes humanista és antifasiszta, az aktív békeharcos, a békemozgalom világszerte népszerűvé vált szimbólumának, a híres békegalambnak a megalkotója.

Könyvünkben a szűk terjedelem következtében csak vázlatosan tudjuk bemutatni Picasso rendkívül eseménygazdag életútját. Így amellett kellett dönteni, hogy csupán művészi kibontakozásának, beérésének korszakaival foglalkozunk részletesebben.

A 20. század művészóriásának élete és munkássága

Picasso spanyolnak született, és mint mondják, előbb kezdett rajzolni, mint beszélni. Már egészen kicsi gyerekként ösztönösen vonzódott a képzőművészet eszközeihez. órákig rajzolgatott a homokba. Ez a példátlanul korai önkifejezés ritka tehetséget ígért.

Nem hagyható említés nélkül Málaga, mert itt látta meg a napvilágot Pablo Ruiz y Picasso 1881. október 25-én, és itt töltötte életének első tíz évét. Málaga volt a lelki bölcsője, gyerekkorának színtere, az a talaj, amelyben érett műveinek számos témája és képe gyökerezik. A málagai városi múzeumban látott egy Herkules-figurát, a Plaza de Toroson bikaviadalokat, otthon pedig a turbékoló galambokat figyelte, amelyek az apja modelljei voltak. A kis Pablo mindezt lerajzolta, és már nyolcéves korában olajjal festett meg egy bikaviadalt. Az iskolát azonban az első naptól nehezen viselte.

A Picasso család 1891-ben anyagi gondok miatt arra kényszerült, hogy La Coruná-ba költözzék, ahol Pablo apjának rajztanári állást ajánlottak az egyik helyi gimnáziumban. La Corunában képzőművészeti iskola is működött. Az ifjú Pablo Ruiz itt kezdett rajzolni tanulni rendszeresen, és bámulatosan rövid idő alatt (13 éves korában) megszerezte a gipszmintázás és természet utáni rajzolás akadémiai fokozatát.

Ami leginkább meglepi a nézőt az ebből az időből származó munkáiban, az nem annyira a kivitelezés rendkívüli pontossága, amellyel a kamasz művész ezt az őszintén szólva unalmas anyagot megformálta, hanem a fény és árnyék kezelése, ami ezeket a gipsztorzókat, kezeket és lábakat költői titokzatossággal átitatott eleven alkotásokká változtatta. Az ifjú megállás nélkül rajzolt, nemcsak az iskolában, hanem otthon is kapásból lerajzolt mindent: családi portrékat, zsánerjeleneteket, romantikus témákat, állatokat. Lépést tartva a korszellemmel, saját „folyóiratokat” szerkesztett: a La Corunát, majd az Azúly Biancót (Kék-Fehér), amelyeket kézírásos „művekkel” és karikatúrákkal tett közzé. Otthon, a La Corunában töltött utolsó évben apjának irányítása mellett kezdett modellek után festeni (Öregember portréja, Sapkás koldus). Ezek a portrék nemcsak a 13 éves festő bámulatosan korai érettségéről tanúskodnak, hanem tehetségének kifejezetten sajátosan spanyol jellegéről is: az embereknek szentelt kitüntető figyelméről, akikhez a legnagyobb komolysággal és következetes realizmussal közeledett, érvényesülni hagyva e képek monolitikus, szigorúan szerkesztett jellegét.

Picasso így juttatta kifejezésre, mennyire át- meg átszövi munkáját az élete. Képeivel kapcsolatban gyakran használta azt a szót, hogy „napló”. D. H. Kahnweiler, aki több mint 65 évig ismerte Picassót, a következőket írta: „Életművét valóban fanatikusan autobiográfikusnak neveztem. Ez ugyanaz, mintha azt mondanám, hogy csakis önmagától, a saját élményétől függött. Mindig szabad volt, senkinek nem tartozott semmivel, csakis önmagának.” Valóban minden meggyőzően bizonyítja, hogy ha Picasso bármitől függött is művészetében, csakis attól az állandó szükségletétől, hogy a legteljesebben fejezze ki saját belső világát. Munkásságát egyfajta terápiához lehet hasonlítani, vagy – mint Kahnweiler tette – romantikus művésznek tekinteni őt. Maga Picasso bizonyos fokig személytelenül, kívülről tekintett saját művészetére, élvezte azt a gondolatot, hogy művei, melyeket mindig pontos dátummal látott el, így segítve a tudósokat a katalogizálásban, egy majdani tudomány anyagai lehetnek. Kahnweiler számol be arról, hogy Picasso idős korában többre tartotta ezeket a korai festményeit, mint a Barcelonában készülteket, ahova 1895 őszén költözött a Ruiz család, és ahol Pablo azonnal beiratkozott a La Lonja nevű képzőművészeti iskolába. Hogy ne keserítse el az apját, még két évet töltött el itt, mialatt – ha csak átmenetileg is – óhatatlanul az akadémizmus dermesztő hatása alá került, viszont tagadhatatlanul szert tett bizonyos nélkülözhetetlen szakmai ismeretekre. „Gyűlölöm a barcelonai tanulóidőmet!” – vallotta be később Kahnweilernek. A műterem, amelyet az apja bérelt számára, mégis bizonyos szabadságot biztosított mind az iskolával, mind a nyomasztóvá váló családi légkörrel szemben.

Picasso iskolaévei eredményeinek összegzése első két nagyméretű vászna – Első áldozás (1895–1896 tele) és Tudomány és irgalom (1897 eleje). Az utóbbiért díszoklevelet kapott a madridi országos képzőművészeti tárlaton, később aranyérmet nyert vele egy málagai kiállításon.

1897 őszén otthagyta Barcelonát, és Madridba ment, hogy a San Fernando Akadémián folytassa tanulmányait, azonban rövid idő után továbbállt. A tanulás éveit követően elkezdődtek a vándorlás évei. Pablo Picasso vándorévei több fázisból álltak egy hétéves perióduson belül, a Madridból való távozással (1897) kezdve a Párizsban – a világ művészeti fővárosában – való letelepedéséig (1904 tavasza). Picasso számára Madrid elsősorban a Pradót jelentette, amelyet gyakrabban látogatott, mint az Akadémiát, hogy a régi mestereket másolja. (Különösen Velázquezért rajongott.)

Azt mondhatjuk, hogy a spanyol fővárosban Picasso életének fontos eseménye volt az 1897–1898-as kemény tél és bekövetkező súlyos betegsége, ami szimbolikusan véget vetett „akadémiai karrierjének”. Ezzel szemben az Horta de Ebróban, ebben a katalóniai hegyi falucskában töltött idő – ahol nyolc hosszú hónapig lábadozott (1899 tavaszáig) – olyan fontos volt számára, hogy még évtizedekkel később is így beszélt róla: „Amit tudok, azt mind Horta de Ebróban tanultam.” Az ott eltöltött hónapok nem annyira a művészi teljesítmény szempontjából fontosak, inkább azért, mivel kulcsszerepet játszottak a fiatal Picasso művészi pályafutásának hosszú érési folyamatában.

Az első Horta de Ebró-i tartózkodás után egy érett és megújult Picasso tért vissza Barcelonába, amelyet immár új megvilágításban látott: mint a progresszív irányzatok központját, a modern eszméket befogadó várost. A barcelonai modernizmus csakugyan avantgárd nevelésben részesítette, s megszabadította művészi gondolkodását az iskolás kliséktől. Ez az avantgárd univerzum azonban a jövendő művész életének csupán a színtere volt. Picasso 1906-ban minduntalan olyan tenoristához hasonlította magát, aki egy hanggal magasabban tud énekelni, mint ahogy a kottában elő van írva. Sohasem utánozta szolgaian azt, ami tetszett neki. Mindig megőrizte egyéni látásmódját.