Nagy István Attila

Érettségi
bankett

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Születésnap

Halina, Éva, Gitta

A hullámok halála

Pusztuló kopjafák

Érettségi bankett

Pánsíp

Albert és Áron

Feloldódnak a csillagok

Piros dáliák

Az egyetlen ének

Kis hazugság, nagy hazugság

Gyönyörű álom

Depresszió

Alkonyodott

Az árnyékukat vesztett fák

Impresszum

Születésnap

A káromkodásra mindenki felkapta a fejét. Károly keze megállt a levegőben, éppen az ultit fogta volna el. Összeugrott a szemöldöke s a partnereire nézett, de ők is csodálkozva füleltek. Nem leánykáromkodás ütötte meg a fülüket, hanem jóízű, szaftos férfiszitok: a konyha felől érkezett. Pár másodperc múlva a magyarázat is beért a szobába: szenesre égett húst jelzett a beáramló füst. A nyomában egyre erősödött Zsuzsanna hangja.

      – Ez lett volna a meglepetés! Töltött galamb szalontai módra. Még a nagyanyám tanított meg az elkészítésére. Nyolcvanéves volt szegény, de a kedvemért a sütő elé állt, és magyarázott. Kellett ez nekem? Maradtam volna a fenekemen! – mérgelődött, miközben kihátrált a csodálkozó férfitekintetek elől.

      Négyen ültek a kártyaasztal körül. Károly, Jóska, Bandi és a házigazda. Zsuzsanna születésnapját ünnepelik ma, szeptember 19-én.

      A délutáni kártyázás csak bemelegítés az esti csata előtt.

      Károly ultit fogó lapja lapot ért, úgy látszott, hogy a megállított gépezet újra mozgásba lendül. Bandi kimaradt az osztásból, fél füllel a konyha irányába hallgatózott. Csend volt. Felállt, intett a kártyázóknak, elindult a konyha felé. Zsuzsanna egy széken ült, sűrűn potyogtak a könnyei. Mi a fenének jöttem ide, bosszankodott magában Bandi. Hadd sírjon! A nőknek szükségük van néha egy kis megkönnyebbülésre, mindig a bennük lévő feszültségre panaszkodnak.

      Az asszony felpattant a férfit látva. A köténye csücskét emelgette, de a jelképes ruhadarab nem ért el a szeme sarkáig.

      – Ne szomorkodj, Debrecen többször porig égett, mégis megmaradt! Ehetünk még mi is töltött galambot!

      – Azt hiszed? – nézett a könnyein át Bandira az asszony. S mint aki bizonyosságot keres a másik tekintetében, vagy az arcvonások őszinteségét kutatja, egészen közel került a férfihez. Bandi a leheletét is érezte, hallotta az asszony szívverését. Zsuzsi rádőlt a mellére, ösztönösen átkarolta. Az asszony szinte fészket rakott a karjaiban.

      Két éve ismeri. Régóta tetszik neki. Szerelemvágyó, ezt rögtön megérezte. Kielégítetlen szomjúságot látott a tekintetében, de nem akart belesodródni semmibe. Milyen nevetséges ez a helyzet is! Mint a negyedosztályú regényekben. Odaég a hús, az egyik vendég bemegy a konyhába, a háziasszony a nyakába borul, s kezdetét veszi a románc. Erősödik az asszony szorítása. Vékony ruháján átsüt a teste. Ruganyos mellei égetik a férfit. Kellemetlen (kellemetlen?) fordulat. Itt mégsem maradhat ilyen sokáig. Csókolja meg? De Zsuzsi máris intézkedik helyette. Tenyerével megnyomja a tarkóját lefelé, engedelmeskednie kell. Nem lopott csókot váltanak, nincs benne semmi rémület vagy óvatosság. Az asszony úgy kínálja magát, mintha egy hosszabb szimfónia bevezető tételét játszaná. Uralkodnia kell magán. Másképpen képzelte az első összeborulást. Nem egy konyhában, a szénné égett töltött galambhullák társaságában, hanem romantikus körülmények között. Bágyasztó, tompító megvilágításban, az állólámpa szórt fényében levetkőzik az asszony. Szemérmesen eltakarja magát, a lemezjátszó korongján Karády Katalin búgó hangja tompítja vagy csigázza az érzelmeket. Odamegy hozzá, felemeli az állát, a szemébe néz (itt mindig megállt, mert eszébe jutott, hogy ez a jelenet a harmincas évekből való, most meg 1981-et írunk), az asszony meg mintha most veszítené el a szegény lány egyetlen hozományát, aggódó vágyakozással kutat a szemében. Kattan a lemezjátszó, véget ér a varázs, a gyakorlati teendők veszik át a hatalmat mindkettőjük felett. Az együttlét sokkal prózaiabb, mint a hozzá vezető út, a második félóra már határozottan az unalomé. Lopva az órájukat lesik. Egymásra várnak. Ki induljon elsőnek a fürdőszobába? – Készítsek meleg vizet? – bújtatja figyelmességbe a sürgetést Bandi. – Kedves vagy – mondja Zsuzsi, és elégedetlenül leszáll az ágyról.

      Mindez ismét átfut az agyán, de elemezni most nincs ideje. Az asszony olyan szenvedélyes, mintha főszerepet játszana a Love Story magyar változatában. Beszűrődik a kártyázók örömujjongása. Lazul a szorítás, Zsuzsi fokozatosan józanodik. Végignéz a férfin, jobb kezével megsimítja az arcát, szemében asszonyos fény csillog. Az arcán Mona Lisa rejtelmes, sejtelmes mosolya. Úgy győztelek le, hogy azt hiszed, tiéd az ünnep. Megadom neked a látszat örömét, úgyis arra vágytok, hogy győzzetek. Bármi áron. Most úgy fogsz kimenni a konyhából, mint egy szerény hadvezér. Vigyázol, észre ne vegyék rajtad a legyőzött hódolatát. Te most elértél valamit, amiről a többiek odabent álmodni sem mernek.

      – Na, csakhogy jössz! Már azt hittem, elcsábítottad a feleségemet! – pörölt Bandival Géza.

      – Vigasztaltam szegényt. Imádkozik a töltött galambok tetemei mellett.

      – Ez az utolsó parti, majd este folytatjuk.

      Nyolckor megérkeztek az első vendégek. Károly töltött galamb felesége nyomakodott befelé az ajtón, kezében egy reklámszatyorral. Az ura Zsuzsanna kezébe nyomta a virágcsokrot, két oldalról megpuszilta, hanyagul kezet fogott Gézával, és lezuhant az első fotelbe.

      – Huh, de magasan laktok – szuszogott. – Az én koromban a harmadik emeletre gyalogolni óriási erőfeszítés!

      – Mindig mondom, hogy ne egyél olyan sokat! – jegyezte meg a felesége. – Képzeljétek el, a múltkor annyit evett vacsorára, mint hajdan egy tucat napszámos, és miután mindent betakarított az asztalról még megkérdezte, hogy van-e valami ennivaló. Azt hittem, megüt a guta – nézett Zsuzsannára, miközben elvett egy sós süteményt a tálcáról.

      Megjöttek Jóskáék is. Ők voltak a társaságban a legfiatalabbak. Éva áprilisban töltötte be a huszonötöt, Jóska júniusban a huszonnyolcat. Mindketten a helyi gimnáziumban tanítottak. Az asszony kémia-fizika, a férje matematika-fizika szakos tanár. Gyerekük még nincs. Régóta próbálkoznak, de valami miatt nem sikerül. Félnek elmenni az orvoshoz, halogatják a dolgot, mert attól tartanak, hogy valami megbomlik köztük, amit nem tudnak már helyrehozni. Miattam? – kérdezi gyakran Éva a tükör előtt. Végigsimítja a testét, és minden elfogultság nélkül meg kell állapítania, hogy jó alakú, egészséges. – Miattam? – töpreng Jóska, és az emlékeiben kutat. Egyetlen nő sem esett teherbe azok közül, akikkel eddig lefeküdt? Nem. Szerencsére (szerencsére?). Legalább most bizonyos lehetne. Évának nincs oka panaszra. Ritkán nyújt kevesebbet, mint ami az asszonynak elég volna.

      Bandi anyagbeszerző egy javító-szerelő vállalatnál. Gyakran van távol, néha egy hétig is kóborol az országban. A felesége jelentéktelen külsejű kis asszonyka, sima haját legtöbbször kontyba tűzi. Egyenes vonalú, leegyszerűsített szabású ruhákban jár, a festéket nem szereti. Még sohasem dohányzott, ha kávét iszik a munkatársai máris a züllést emlegetik. Az alkoholtól undorodik. A tonik a kedvence. Ez fejez ki engem a legjobban, szokta mondani, mert keserű. Először meg kell szokni az ízét, csak utána szereti meg az ember. A munkáját nem kedveli. Bérelszámoló Bandi vállalatánál. Belülről látja a vezetők különféle mesterkedéseit, amelynek egyetlen céljuk van: növelni a saját nyereségüket. Bármennyire is akarná, nem tudja megakadályozni. Különféle utasításokkal úgy bújtatják a pénzt, hogy lehetetlen belekötni.

      Nyolc óra után néhány perccel megérkezik Zsuzsanna főnöke is a feleségével. A vezérigazgató leereszkedő nyájassággal köszönti Zsuzsit, egy dobozban orchideát nyújt át. A felesége pipiskedik, forgolódik. Nem tudja, hogyan viselkedjen, ezért affektál, kényeskedik. Néhány másodpercig fagyos a hangulat, azután mindenki alkalmazkodik az új stílushoz, hiszen jól tudják, csak a vacsora végéig kell kibírni. Akkor feláll a vezérigazgató úr, bocsánatot kér, és azt mondja:

      – Elnézésüket kell kérnem, de holnap nagyon fontos tárgyalásom lesz, és néhány dolgot még feltétlenül meg kell néznem. Ugye, megbocsát? – fordul Zsuzsi felé.

Élénk tiltakozások közepette kikísérik a vendéget. Visszajönnek, nagyot sóhajtanak.

      – Kezdődjön a mulatás! – rikkantja el magát Géza. A férfiak meglazítják a nyakkendőjüket, leveszik a zakókat, helyet csinálnak az asztalon. Károly előveszi a kártyacsomagot, és megkezdődik a csata.

      Az asszonyok átvonulnak a másik szobába, körbeülik a dohányzóasztalkát. Megindul az élénk társalgás. Sorra jön minden és mindenki, kóstolgatják a banánlikőrt, a süteményeket. Károly felesége a francia salátát isteníti.

      – Különlegesen finom. Valamilyen érdekes ízt érzek benne. Meséld el, hogyan csináltad!

(Hosszas beszámoló következik az elkészítés ismert módjáról. Senki se figyel oda, hiszen mindnyájan tudják. Tavaly is ilyen ízű volt, meg azelőtt is. Mindenki üres tekintettel bámul Zsuzsannára, belül meg forognak a kerekek.

      – Mit szóltok a lengyelekhez? Kania nem állt a helyzet magaslatán. Szét kellene zavarni az egész csürhét! – pendíti meg Jóska.

      – Figyeljétek meg, előbb-utóbb kiugranak. Finoman hátrálnak, egyszer a semlegességről kezdenek dumálni, aztán már kész is az alkotmány módosítása. Csak a népszavazásra ne kerüljön sor, mert akkor megbukik a lengyel kormány.

      – Van ott néhány szélütött ember, azokat kellene kiemelni, a többiek rögtön lehiggadnának – mondja Károly.

      – Néhány? Több mint tízmillió tagja van a Szolidaritásnak! Sokkal több, mint a pártnak! Rögtön kimennének az utcára, és akkor elkerülhetetlen lenne az összeütközés.

      – És így nem? Mivel fűtenek télen? Mit esznek, ha még a krumplit se akarják felszedni?!

      – Vannak dolgok, amelyekről nem lehet vitatkozni. Ezek alapkérdések. Varsó nélkül nincs Varsói Szerződés. Kerül, amibe kerül – zárja le a vitát a házigazda.

      – No, és Reagan? Korlátozott atomháború Európában! Ezt pedzegeti néhány napja. Iszonyú kínok között döglünk meg, barátaim! Jóságos atyácskánk, a neutronbomba megsimogatja a kobakunkat, és néhány óra múlva megkezdődik a megaláztatásunk. A szenvedés elembertelenít bennünket, az idegrendszerünk nem lesz képes elviselni a pusztulásunkat. Tudjátok, hogy milyen kevéssé tűrjük a fájdalmakat, pedig pszichikailag ép emberek között vagyunk, akik ápolnak bennünket, gyógyítanak, űzik a komor felhőket. De a tömeges sebzettség stressz állapotában nem lesz, aki a lázunkkal törődik, mert mindenkit a saját halála gyötör – vázolja hevesen a jövőt Bandi.

      – Akkor igyunk, mielőtt kicsúsznánk az időből – veszi elő cinizmusát Jóska. – Nem eszik olyan forrón a kását!

      – Eszik, nem eszik! Ezek elől a problémák elől nem lehet megszökni! Dughatod a fejed a homokba, ha akarod. Legfeljebb a feneked éri először a neutronsugárzás – heveskedik Bandi. Tölt mindenkinek a konyakból, magának telelöttyinti a decis poharat pálinkával.

      – Pusztuljatok, ha akartok – fújja ki magából az ital gőzét.

      – Most mit hőzöngsz? Nem mindegy, mit csinálsz? A végeredmény ugyanaz! Téged sem kímél meg a neutron sugár! – támadt fel nyugalmából Károly.

      – Nem. De én lélekben legalább független maradtam. Megmozdult bennem valami. Feldühítem magam, habzik a szám a tehetetlenségtől, nem vagyok nyugodt. Naponként kell önmagamat meggyőznöm, mégis érdemes dolgozni, csinálni valamit, mert nem pusz-tul-hat el az em-ber!

      – Kincstári optimizmus, öregem...

      – Az eszed. Mire mész a hűvös nyugalmaddal? Ez tart életben, ezt veszed fel védőköpenynek? Ha így gondolkodunk, nem kell megvárni a bombát, elpusztulunk magunktól. Megfojt bennünket a közöny, ráhurkolódik a csuklónkra, megszorítja a torkunkat, megcsapolja a vérünket, végigcsurgatja az úttesteken. A gyerekek (ha lesznek még) majd azt hiszik, valaki színes krétával megvonalazta az utakat.

      – Jól van, hagyjátok már! Kártyázunk vagy a világot váltjuk meg? – szólaltak meg ketten is.

      – Én pihenek egy kicsit – mondta Bandi. – Meghallgatom, miről csevegnek a hölgyek.

      Öntött a poharába, kopogtatott az ajtófélfán, és belépett a szobába.

– Mindenki elmesélte már a szülését Éván kívül? – kérdezte kevés iróniával a hangjában. A hölgyek valóban a témánál voltak. Minden alkalommal felidézték a legapróbb részleteket is, mégse tudtak ráunni.

      – Menj a fenébe! Nem illik hallgatózni!

      – Hadd maradjak! Kedvelem a disztingvált hölgyek társaságát.

      Leült egy puffra, maga mellé tette a poharat a parkettára, és figyelni kezdte az asszonyokat. Azok nem zavartatták magukat, felvették az elejtett szálat. Háttal a felesége, szemben Zsuzsi. A homlokáról eltűnt a kora délután bosszússága, érdeklődéssel hallgatta Réka beszámolóját. Időnként rácsapott a tekintetével a férfira, s közölte, még megszenved azért, amit most tesz. Arra kényszeríti, hogy viselkedjen, ne árulkodjon egyetlen mozdulata sem.

      Szemben ül vele s leplezetlenül nézi. Nem is látja az arcát, csak egyetlen pontra figyel. Az asszony ajkaira szegeződik a tekintete. Hirtelen megkívánja. Feláll. Jobb, ha idejében elmenekül. Kimegy a konyhába, kinyitja az ablakot. A hűvös szeptember beáramlik az apró helyiségbe. Nézi a kinti fényeket. A vállára egy kéz nehezedik. Azonnal felismeri. Már nyakában érzi az asszony leheletét. Éget, perzsel. Kedden délután, súgja, és gyorsan kioson.

      Meredten néz utána. Ki ez az asszony? Régóta ismeri (ismeri?), gyakran látják egymást, de eddig még megmaradt a korlátain belül. Mi késztette a kitörésre? (Unatkozik. Biztosan megérezte a gyengeségemet. Kíváncsivá tette. Vagy eddig is ilyen volt, csak az én szemem nem nyílt még rá? Formás testű, érett (még nem túlérett) szépség, asszonyosan telt idomokkal. Kár lenne kihagyni. Kihagyni? Mit? Egy szeretkezést? Két, három, négy menetet? A kérdés az, hogy van-e benne a felingerelhetőségen túl valami? Milyen mélységű a benne lévő vágy? Egyáltalán: kívánja-e igazán?)

      Kihalt lépcsőház. Az ajtóban kívül maradt a kulcscsomó: bátran mehet. Rövidet csönget. A bim-bam végigszalad a lakásban. Zsuzsi nyugtalanul igazít magán, kinyitja az ajtót.

      Már az előszobában átöleli a férfit, végigsimítja a nadrágját, s benyúl a derékszíj mellett. Bandi meglepődik, kicsit megrémül. (Mi ez? Előzetes mustra, alkalmassági vizsga? Ezen ne múljon!) Egyetlen mozdulat, s az asszony ruhája máris a levegőben surrog. Ő is megszabadul az övétől. A szobában félhomály, a bőrön borzongató hűvösség. Jólesik összebújni. Az asszony az ágy felé vezeti, magára húzza. Birkóznak egy ideig. Színlelt közönnyel lehet csak felfogni ennek a rohamnak a lendületét. Úgy tűnik, Zsuzsi fékezhetetlen. (Nimfomániás talán?) A második körben már jobban alkalmazkodik, felveszi Bandi ritmusát. (Miért van minden kapcsolatban ott az ágy? Átkozott asszonyi mohóság! Kielégíthetetlen vágyakozás! Ágy – vágy. Egyetlen betű a különbség. Véletlen, hogy egymást asszociálják? Vágy az ágyban, ágy a vágyban... (Ide-oda csapkodja fejét, barna haja az arcába hull. – Ne... ne... még... még – suttogja. Bandi fölötte, uralkodói gesztussal osztja a kegyeket. Ő az erő, tőle függ boldogság és gyötrelem, felemel vagy megszán, de maga mellé nem vesz sohasem. Úgy néz Zsuzsira, mint alattvalójára.

      Két hét telt el azóta, hogy az asszony szenvedélyesen megölelte. Tizennégy napja nem látta. Nem is kereste. Nem akart az együttlétekből kapcsolatot csinálni. Sétált a parkban. Kellemesen melegítette az október eleji napsütés. Érett színekkel dicsekedtek a bokrok, a gránátalmafától a bodzáig sokféle növény díszítette a sétány két oldalát. A pázsiton – látszólag rendezetlen összevisszaságban – kőfigurák. Kőoroszlán, fiatal lány, kőcsipkés virágkehely. A harmincas évekből származik valamennyi, a környék egyik kastélyából kerültek ide az ötvenes évek végén. Bizsergeti a bőrét a napfény. Mindennél jobban esik most ez a tiszta kitárulkozás, ez a gondolattalan csönd.

      – Bandi, te itt? Mit csinálsz? – riasztja meg Éva. – Ha van időd, meghívlak egy italra. Kérni, kérdezni szeretnék tőled valamit.

      Néhány percig hallgattak, aztán Éva titkolni akart nyugtalansággal apróságokról kezdett beszélni. Nem laktak messze. Az asszony gyorsan ajtót nyitott, s miközben hellyel kínálta, mintegy mellékesen, közönyösen hozzátette: – Jóska elutazott egy háromnapos konferenciára Győrbe. Egyedül maradtam...

      – Italt ígértél... – kereste meg leggyöngédebb mosolyát Bandi. – Valami különlegeset, amitől élő lesz a halott, erőre kap a gyenge, visszanyeri hitét a hitehagyott, ami kimossa az agyamat, hogy ne emlékezzek semmire... nekem most ilyen ital kellene...

      – Mindent el fogsz felejteni, ha engedelmeskedsz.

      Odaállt a bárszekrény elé. Bandi csak a könyökének a mozgását látta. Összekevert néhány italt, s nyújtotta a félig öntött poharat. Az első korty kimondhatatlanul rossz volt, jellegtelen, zavaros ízű, különféle fűszerek illatát érezte. De ahogy végigfutott a nyelőcsövén és a gyomor falát kezdte melegíteni, megváltozott a véleménye. Ez az ital képes valamire, amit én még sohasem tapasztaltam.

      – Sokat nem adok, mert nem ismersz magadra, s bánni fogod, hogy nem ittál belőle kevesebbet! – rejtélyeskedett Éva.

      (Miért nem figyelt fel eddig erre a nőre? Nem látta hosszú, izmos combjait? A fehér nadrág úgy feszül rajta, hogy szinte kicsap az ereiből a vére. Ahogy lehajlik, az asztalkára rakja a poharakat, melleinek fordított kupolája szemtelenül kelleti magát. S a gerinc vonala!)

      Csodálatos volt. Nem is emlékszik a kezdetére. Elfelejtette azt az apró mozdulatot, amelyre mindketten vártak. Az egyik, hogy megtegye, a másik, hogy megértse, felfogja, és aszerint cselekedjen. Egy hangosan kimondott otromba szó tolakodássá degradálta volna a szándékot, megalázta volna mindkettőjüket. Csodálatos volt a súlytalan lebegés, a játék önfeledt örömét érezték. Eleresztették egymást, s mielőtt a semmibe hulltak volna óvó tenyér védte őket. Ujjak, tenyerek, combok, csípők hullámzása, sikoltozása és ujjongása. Menekülés és halál. A szeretkezés ambivalenciája.

      Mintha a saját árnyékába akarna bújni, úgy ment hazafelé. Visszanyerte a látását, ítéleteket tudott mondani, egymást kergették a gondolatai. (Egy fa a sivatagban odamegy a fűhöz. Megbarátkoznak. Együtt élnek. A fa árnyékot ad a fűnek, a fű nedvesen tartja. A fára száll egy madár. Nehéz súlya alatt az ág majdnem leszakad, ürülékét a fára potyogtatja. Egyszer a fa legerősebb ága letörik a madár nehéz súlya alatt, s ekkor így szól a fa: – Jöjj, madár! Még van egy gyönge ágam.

      A fű kimaradt a történetből. Mi lett vele? Sorban letöredeznek a fa ágai, nem tart ernyőt a pázsit fölé s az elpusztul. De ha a fű kiszárad, a megsemmisülésben hamarosan követi őt a fa is. Mindennek a madár az oka.)

      Miért nem tud megmaradni a felesége mellett? Talán már otthon van, kibontotta a haját, áll a tükör előtt, megfésülködik, és újra kontyba csavarja egyetlen igazi ékességét. Miért nem mondta egyszer sem, hogy engedje szabadon? Jól állna neki, kicsit megnyújtaná, fokozná az arca szépségét. Kiemelné belőle azt, ami ebben a szürkeségben belesimul az egyéniség (a ruházkodás) jellegtelenségeibe.

      Hirtelen besötétedett. A kortyintó még megmaradt a régi szép időből. Most is zsúfolt, pedig hétköznap van. Itt esik igazán jól a sör, állva, ismeretlen emberekkel beszélgetve. Testvérek között feleződik a gond és a pénz. Sör, rum. Birokra kelni az ősi ellenséggel. Ez most minden vágya. Azt akarja, hogy eltompuljon az agya, elfelejtse a mai délutánt, meg a tegnapit, meg a holnapit.

      – Tudod, ki vagyok én? – szúrta mellbe a mutatóujjával a szomszédját. – Nem tudod, ugye? Én sem. Amikor kicsi voltam, azt hittem, hogy ha felnőtt leszek, mindig tudni fogom. Azt hittem minden égbolt kék színű, a levelek zöldek, a tűz melegít, ha eszik az ember, elmúlik az éhsége.

      Az égboltot örökké felhő borítja, láthatod, egyre vastagabb az avar, fázom a tűz mellett, és nagyon éhes vagyok. Az éhségemnél csak az undorom nagyobb. Az egész világ kavarog bennem. Egy nagy hányás minden. Úgy szomjaztam a tisztaságra, mint a homok a vízre. Nem tudom, mikor rontottam el.

      Tartom befelé a tükröt és iszonyodom. Ez vagyok én! Oszlophoz kellene kötöznöm magamat, hogy megerősödjön a gerincem! Miért sodródom én a nők között? Azt erősítik fel belőlem, ami rossz, ami (nem méltó hozzám, ezt akartam gondolni, de olyan elavult, elcsépelt lett volna ez a megjegyzés. Szerencsére sikerült rögtön a megszületése után megfojtani.) Nem én vagyok. (Így se sokkal jobb!) A prédát lesem én is, úgy, mint a többiek, csak ezt nagyon nehéz bevallani. Otthon órák óta vár szürke arcú feleségem. Az ölébe hajtanám a fejem, csendesen cirógatna. Én meg elmesélném az életemet. Megértene, megbocsátana.

      Bandi felállt, megkapaszkodott az asztalban, és lassú lépésekkel a kijárat felé indult. Nem nagyon lehetett bízni abban, hogy eléri az ajtót. Aztán váratlanul kiegyenesedett. A válla fölött visszanézett.

      A konyhában kinyitja az ablakot. A hűvös szeptember beáramlik az apró helyiségbe. Nézi a kinti fényeket. A vállára egy kéz nehezedik. Azonnal megismeri.

      – Bocsánatot szeretnék kérni tőled. Nem tudom, mi volt velem délután. Ellágyultam, elgyengültem, Meg tudsz engesztelődni? – nézett Zsuzsi Bandi szemébe.

Hosszasan belefeledkezett a férfi tekintetébe, mégsem látta, hogy olyan, mint éjszaka a tó felülete, amelyre villámok csapódnak. Sistereg a víz, meg-megremeg, a fény eléri a meder alját, aztán újra sötét lesz.

A férfi becsukta a szemét, szemhéjait néhány pillanatig zárva tartotta, s alig hallhatóan csak annyit mondott:

– Meg.