Jodi Picoult

Szelíd vadak

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © 2014 by Jodi Picoult

Hungarian translation © Babits Péter, 2014

ISBN 978-963-293-352-8

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tíz évesen ott álltam egy felfordított ládán a pódium mögött, és kétségbeesetten próbáltam nem rosszul lenni. Izzadt a tenyerem és összekoccantak a térdeim, míg az arcok tengerében kutattam az egyetlen után, ami számított. Tudta, hogy aznap lesz az előadásom. Megígérte, hogy eljön.

– Az elefántok és az emberek élete nem is különbözik egymástól annyira – folytattam alig hallható hangon. Kezemben szorongattam az akvarellt, amit egy afrikai elefántról készítettem; a vastag papír széleit gyűrögettem, és tudatos erőfeszítés kellett ahhoz, hogy ellazítsam ujjaimat. Éreztem, ahogyan a szavak felkúsznak a torkomon, miközben minden pillanatban visszazuhanással fenyegetnek; tudtam, hogy lángoló vörös az arcom, ezért mindenki rám bámul, amitől csak még jobban kipirultam. Hallgatóság előtt sosem tudtam beszélni, de aznap, amikor a zsúfolásig telt tornateremben elővezettem kutatási projektemet, olyan mértékben halálra váltam, mintha egy szál bugyiban kellett volna bemennem az osztályba.

Nyeltem egy nagyot.

– Élete során az elefánt nagy hatást gyakorol a környezetére és az is rá. Az elefántok csordáit nőstények alkotják. A mátriárka – a család legidősebb tagja – hozza meg a döntéseket.

Gyors pillantást vetettem tanáromra, aki bátorító mosolyt küldött felém – s ekkor mozgolódást láttam a tornaterem végében. Nem is lehetett volna másvalaki mamája. Még egyenruhájában is külön gondot fordított rá, hogy tökéletesen álljon a haja és makulátlan legyen a sminkje. Akár egy filmsztár, aki történetesen parkolóőrt játszik.

– Az elefántok kommunikálnak, nemcsak üvöltésekkel, tülköléssel és mozdulatokkal, de olyan hangokon is, amiket mi nem hallhatunk.

Hirtelen olyan üres lett a fejem, mint a kertünk egy kiadós hóvihar után. Egyetlen szó sem jutott eszembe; hiába kerestem a következő mondat jól ismert útjelzőit. Légzésem lett a világ szívdobbanása.

Ezt az előadást gyakoroltam a zuhany alatt, fogmosás közben, a buszon utazva. Addig mondogattam magamban, amíg ébredéskor ez lett a legelső, ami eszembe jutott. Most pedig kiderült, hogy mégis van rosszabb, mint nyilvánosság előtt beszélni: elfelejteni a beszédet.

Ekkor anyám megköszörülte a torkát.

Ahogy felkaptam az állam, találkozott a tekintetünk. Egy pillanatra nem volt ott más, csak mi – én a lángoló arcommal és ő, ahogyan a csalódottság rángatta a szája sarkát –, mielőtt fokozatosan kezdtek tudatosulni bennem a hangok. A szívem zakatolása. A tanárok óráinak ketyegése. A székek csikorgása, ahogyan a szülők fészkelődtek a kínos csendben.

Azután a szavak egyszer csak visszatértek, hogy áttörjék fogaim gátját. Rohamtempóban értem el beszédem végére. Hirtelen csend lett, ahogyan mindenki várta a folytatást, de én csak mereven meghajoltam és lerohantam a színpadról, ezután Eddie Raheed olyan könnyedén kezdett beszélni az orángutánról, mintha csak az ábécét mondaná fel.

Később felszolgálták a gyümölcslevet és sütit. A kölykök odaszaladtak az anyjukhoz, akik úgy tárták feléjük óvó karjaikat, mintha hatalmas szárnyak lennének. Anyám a falra lógatott birkózószőnyegnek támaszkodott, míg én átadtam neki távcsővé összecsavart festményemet.

Úgy hajtotta szét, mint valami ősi tekercset. Egy hosszú pillanatig rámeredt, mielőtt engedte, hogy a felső széle lehulljon, akár a nyaktiló.

– Hát – szólalt meg –, ez mehetett volna jobban is.

Az azóta eltelt évek során soha egyetlen tényt sem felejtettem el az elefántokkal kapcsolatban.