Gárdonyi Géza
művei

Gárdonyi Géza

Szunyoghy
miatyánkja

(A háború előtt való időből)

KOSSUTH
KIADÓ

– Nálam nélkül nincs kenyere a királynak se! – mondta a gazdatiszt.

– Nálam nélkül meg neked se! – vágta rá a pap. – Nem az én kezemből száll-e a vetésedre az áldás, az Ég áldása?

– S ha én nem őrlöm meg? – nevetett a gőzmolnár.

– Hát a pecsenyét ki adja a kenyeretekhez? – durrant rájuk a fővadász.

– De megehetitek-e, ha betegek vagytok? – mosolygott az orvos.

A gazdatiszt ebédlőjében vetélkedtek így, vacsora után. A kastély urát, a főherceget várták azokban a napokban, s készültek a fogadására.

Egy fiatal rendőrtiszt is ült az asztalnál, polgári ruhában. A fővárosból küldték oda, hogy a levegő minden tekintetben tiszta legyen, mikorra a főherceg odaérkezik. Hát az a rendőrtiszt is megszólalt.

– Ezt a kérdést végig lehet vinni a főhercegtől az utcaseprőig: nem találnánk olyan embert, aki azt mondaná, hogy az ő foglalkozása…

– No hát rendőr azért nem lennék – csóválta a fejét a gazdatiszt.

– Miért?

– Miért? Hát azért. Csupa nyugtalanság az élete.

A rendőrtiszt mosolygott:

– Itt a fővadász úr: tessék megkérdezni tőle, mint vélekedik a nyugtalanságról. Én is vadász vagyok: rókavadász, farkasvadász. És bármennyire megértem is a fővadász úr foglalkozásának a szépségeit, nem cserélnék vele. És senkivel. Mert akárki mit mond, hogy az ő mestersége milyen fontos, hasznos, érdekes, a rendőré valamennyinél fontosabb, hasznosabb, érdekesebb!

– Hohó! – hörkent rá mind a társaság.

– Hát jó: engedek belőle. A fontosságot, hasznosságot nem tartom feljebb, de azt csak megengedik…

– Azt se engedjük!

S nevettek.

– Bizonyítani tudom: érdekesebb minden más foglalkozásnál! Bizonyítani tudom! Mert én a rendőri munkámban az is vagyok olykor, ami a kasznár úr, orvos úr, minden úr! Minden foglalkozású vagyok. Vagyok, ha kell: úr. Vagyok, ha kell: paraszt, báró, kocsis, iparos, napszámos, egészséges, beteg. Minden vagyok, minden. Ahogy az ügyek fordulnak. Mindenki másnak a mestersége munka. Az enyém játék. Igaz, hogy néha vasra, vérre. Néha csak az, hogy amíg én játszom, velem is játszik a sors: bicskával, ököllel, revolverrel. Néha azonban csak falnak ugrasztással. Sose tudom, mit hoz a holnap – de még mindig érdeklődéssel várom. Mink ezerszer annyit élünk, mint más emberfia, mert mivelünk sokszor egy héten több történik, mint más szerszámú emberrel teljes életében. Egy héten!…

A pap fölemelte a szemöldökét:

– Hát például a múlt héten? Mi történt a múlt héten? Ha már minden héten több történik, mint mivelünk.

A rendőrtiszt az állát simogatta:

– A múlt héten? Mi is történt a múlt héten?… Családi szaporodás… Nem érdekes… Lent jártam az Adrián… Elfogtam egy szökevényt. Mindennapos ügy. Ámbár talán önöknek éppen az ilyen érdekes. Mert kissé komikus… Már hogy én voltam komikus benne. No, restellem is elmondani: nincs mit dicsekednem vele. De elmondom, a főtisztelendő úr kedvéért mondom el, mivelhogy egy miatyánk is foglalkoztatott. Rendőrileg persze. No, elmondom. Csak valahogy az újságba ne kerüljön – azt mégis restelleném.

A rendőrtiszt már délután is mondott el néhány anekdotát: szívesen hallgatták.

Hát a múlt hét…

Tudják az urak, hogy utcai zavargások voltak Pesten, hitvány kis politikai lázongások. Mégis hát nehéz napok nekünk. Vasárnap este is be kellett mennem a hivatalomba.

Igen kelletlenül mentem be pedig: a gólyát vártuk otthon, az első gólyát. Kilenc hónapos házas vagyok.

De hát a kötelesség mindennek eléje való.

Megbíztam az Oktogon téri posztost, hogy telefonáljon valamelyik kávéházból, amit majd a cselédem mond neki. Hát úgy is történt.

Ülünk négyen a lámpások előtt a hivatalszobában. Unatkozunk, újságot olvasunk. Hallgatjuk a telefonértesítéseket: A Rákóczi útján kis csoport. Szétoszlattuk… Az Opera előtt csendes… A Városligetben a Tiroli nőnél még sokadoznak…

Kilenckor végre nekem is telefonál a rendőr:

– A naccságától izenik…

– No, mit?

– Hogy fiú lett. Szép, egészséges.

Ugrottam örömömben.

– Fiam van! Ifjabb Imrefi Dezső megérkezett!

A társaim gratulálnak.

– Pezsgőt! – kurjantom a szolgának. – Hozz hamar egy nagy palack Törleyt! Négy poharat! Lódulj!

Az unalomnak persze egyszerre vége. A pezsgő durran, és gyöngyözik.

– Hát éljen ifjabbik Imrefi Dezső és az idősebbik is. És éljen az asszonyka is, aki ennek az örömnek a világrahozásán legtöbbet fáradott.

A boldogságom mintha átragadt volna a társaimra is: vidáman beszélgettünk.

Egyszer csak megint csirinkel a telefon:

– Imrefi úr

– Én vagyok itt.

– Jelentem alásan: a naccságától megint izentek.

– Mit?

– Másik fiú is lett…

Erre már nem ugrottam, inkább elhőköltem.

– Mi az? Mi az? – kérdik a társaim.

– Másik fiam is érkezett.

Nevetnek:

– Még egy pezsgőt kell fizetned!

– Hát… ha Isten is úgy akarja…

És szólok a szolgának:

– Még egy üveg pezsgőt!

A társaim nevetnek, figuráznak:

– Hát a neve? Az most már legifjabb Imrefi Dezső lesz.

Velük nevettem. De mégis bizony vakartam a fülemet. Az első vendég költségeit csak elrakosgattuk szépen előre, de kettőről nem is álmodtunk. Mármost hogyan lesz? Elég lesz-e kettőnek az apróruha? A bölcső? Duplán kell-e fizetnem a bábát? A keresztelést bizonyosan. És hát talán szoptatós dajkát is kell fogadnom?

Iszogatjuk közben a második üveg pezsgőt is.

S egyszer csak megint csirinkel a telefon. Szól az minden öt percben. De hogy én megszeppenve pillantok oda, a társaim kacagnak:

– Oda ne menj!

És fetrengenek a széken nevettükben.

– Harmadik Imrefi Dezső! Legeslegifjabb… Akkor lép be a kapitányunk. Látja a két pezsgőspalackot, pokoli kacagást. A telefon csirinkel. Látja, hogy senki se lép a telefonhoz, hát ő maga fogja el a telefonszót. Csak azután kérdi:

– Mi történt?

Elmondják nagy nevetve, hogy nem merek a telefonhoz ülni.

A kapitány is mosolyogja:

– No – azt mondja –, hát jöjjön át a szobámba.

Odabent aztán elővett valami három levelet és egy fényképet.

– Hát hogy az ikrek költsége fedezve legyen: ihol ez a fénykép, s ihol a takarékpénztárnak is a jelentése. Ez a fiatalember önnek dolgozott. Negyvenhétezer koronát bízott rá az igazgató, hogy vigye el a pénztárosnak. Ő azonban lépcsőt tévesztett, és nem is talált többé vissza. Huszonkét éves legényke, hát nem is munka az elfogása. Azt is tudjuk már, hogy Fiuméba váltott jegyet. Telegrafáltam, hogy tartóztassák le, de útközben kiszállt valahol. Nem baj: Fiuméba igyekszik, s ott bizonyosan az amerikai hajóra – a jámbor. Átöltözik, nyiratkozik is majd, a bajuszát megtoldja vagy leborotváltatja stb. Önnek ez éppen kapóra érkezik.

– Köszönöm hálásan.

Megnézem a fényképet: vézna termetű, keskeny arcú fiatalember. Magas duplagallér a nyakán és kirakati gonddal kötött selyem nyakkendő. A haja oldalt van elválasztva. Kenőcsölt ritka haj. A szeme rajzában semmi különös. Afféle közönséges pomádéifjú, amilyen tucatszámra illatozik minden délben a főváros Andrássy útján.

De nini, van itt egy jegyzet is a fénykép alatt:

Különös ismertetőjele: kis szemölcs a jobb szeme alatt, mint a felülről csorba lencse.

Boldogan száguldottam haza.

A feleségem előmutatta az ikreit. Gyönyörű két gyerek! Azaz hát dehogy gyönyörű: vörös, mint a főtt rák mind a kettő. Csak nekünk gyönyörű, nekünk igen gyönyörű.

Én is előmutattam a megbízásomat:

– Pottyanthatsz, lelkem, akár még egy fiút, ha éppen kedved van rá: gondol ránk az Isten. Legalábbis kétezer korona, amit ez a megbízás gyümölcsöz.

Persze alig aludtam valamit. Még a villamosok se indultak, mikor már fölkeltem, s nekifogtam az öltözködésnek. Fölülről csorba lencse. Divatos utazóruhát vettem magamra, és zsebkendőt, fehérneműt dobtam a táskámba. A szakállamat, bajuszomat kissé elváltoztattam, még a jegygyűrűmet is zsebre dugtam. A táskámba betettem egy bokor jó erős kézbilincset is. Fölülről csorba lencse.

Este kilenckor már Fiuméban voltam.

Benéztem a rendőrségre: fogtak-e el valakit tegnap óta?

Nem.

Szólok az utcán egy sihedernek:

– Gyere csak, pajtás: egy fiatal rokonomat keresem. Valamelyik kiskocsmában vagy kávéházban ül. Mutass meg rendre minden efféle helyet.

Járunk-kelünk. Fölülről csorba lencse. Közben megtudom, hogy a Frankónia holnap délután indul: nyugodtan vacsorázhatunk.

– No, most már elmehetsz, fiam.

Az Európába ültem be. Ott is a sarokból szemlélődtem, mint a pók a hálója sarkán.

Egy fiatalemberen meg is állt egyszer a szemem.

Nézzük csak a fényképet.

S a zsebembe nyúlok.

Tyű kutya teremtette!

Hol a tárcám?

Elvesztettem!

Hol? Hogyan? A kocsiban maradt? Vagy az étkezőben? Vagy kiesett valahol? Tán délután, a kupéban? Mert bizony elnyomott az álom valahol Zágráb körül. Kuttya teremtette! Még szerencse, hogy a pénzemet nem abba tettem, a szökevénynek a fényképe meg a fejemben van: Fölülről csorba lencse. Csak a névjegyeim…

Tapogatok: egy névjegyem maradt a külső zsebemben. Elég lesz tán az útra az is.

Fáradt voltam. Nagyot aludtam a Kvarneróban, egy kis hotelben, a Leone d’oro mellett.

Másnap: csepeg az eső. Fiume tele van esernyővel. Tessék ilyen időben meglátni a fölülről csorba lencsét.

Először is a postára sietek: telegrafálok más igazolványért. Haza is firkantok egy sort, mint szoktam: képes kártyán.

A postán sokan tolongnak. Ott is szemlélődöm. Szűrös-tarisznyás kivándorlók. Azok is képes kártyákat irkálnak. Falon, ládán, egymás hátán – az utolsó búcsúszót, haza.

A szemem megakadt egy bőrkabátos úrfélén a nép fiai között. Katonás nyakú, ösztövér ember – jó harmincas. A lábán szürkészöld kamásli – a nadrágja szövetével egyező. A karján kampósbot. A fején túzoktollas vadászkalap.

A rekeszablaktól egy levelezőkártyával fordul el.

Ismerősnek tetszett. Hol láttam én ezt a vasból vert, rövid bajuszt? Ezt a falon is átlátó, kemény szemet? Álmatlanságtól zavaros, mégis erős. Hol láttam ezt a levegőn cserzett arcot? Lehet, hogy utaztam vele. Vagy csak utcán láttam? Ha nem volna olyan fakó, talán megismerném. De ez a mezei ember legalábbis két éjjel dorbézolt. Hiába: még ma is ezeké a világ.

Az egyik rekesznél goromba szó hallatszott:

– Nyalja rá maga! Nekem ez nem kötelességem!

A mezei úr körülnézett, mint aki keres valakit. Rám is nézett, de idegenül. Egyszer csak egyenesen hozzám jön.

– Magyar az úr?

– Magyar vagyok.

– Egy kis szívességre kérném: hogy megírna egy sort erre a kártyára. Nekem az ujjam fáj.

Akkor megismertem.

Hát csakugyan nem beszédes ismerősöm. Látásból maradt az eszemben. Márciusban Kolozsvárott töltöttem egy napot. Ott találkoztam vele.

A New York szállóban vacsoráztam, és azért emlékszem rá, mert szembeötlően kedves asszonyka volt vele. Egy patyolatképű fehér madár – csinosan, gondosan öltözött finomka teremtés. Nem is asszonynak látszott, hanem inkább leánynak.

Fal mellett ültek a szomszéd asztalnál. Az ember nem nézett senkire. Az asszony azonban szemérmes érdeklődéssel szemlélődött körül. Ételt az ember választott, az asszonyt csak éppen megkérdezte:

– Angol ürücomb, jó lesz?

– Amint akarod – felelte halk alázatosan az asszony.

– Vagy kappant eszel inkább? Kappant otthon is ehetünk. Tehát angol ürü.

– De csak egyet – mondta az asszony –, nekem elég egy szelet.

Valami kedves, panaszos zengésű hangja volt. A tekintete nyílt és bizalmas. A haja színét nem láttam, mert a kalapja széle azon az oldalon hajlott a fülére. A keze kicsi volt és pátyolt. A mozdulataiból látszott, hogy klastromban nevelték, vagy hogy magányos gyermek volt: féltették még a hópehelytől is.

Micsoda szerencsés ember némelyik! – gondoltam. Ez a fehér árnyék hogy kerülhetett össze ezzel az úri ruhában járó csikóssal?

Mert nem mondhattam egyébnek. Az a nyerseség, amellyel beszélgetett azzal a csupa-figyelem asszonnyal, szinte bántó volt.

Reggel egy erős férfiszóra ébredtem föl:

– Margit! Megkereszteljelek?

Megismertem a hangot. A szomszéd szobától csak egy zárt ajtó választott el. A vidéki hotelekben nem párnázzák az ajtókat.

Aztán a nő hangocskáját hallottam:

– Engedj még aludnom, Danikám. Szépet álmodok…

– Istenuccse rád öntöm! Mind rád öntöm ezt a kancsó vizet!

– Jaaaj!

– Csak fel! Fel! Annál nehezebb, mentül lassúbb.

– Jaaaj! Oáh… Oáh…

– Fel-fel! És talpig hideg vízben!… Itt a spongya. Ne: itt a spanyolfal.

Az asszonyka nyigett-nyögött, didergett. De hiába: a víz locsogott. Szinte szerettem volna csengetni, hogy vigyenek be neki meleg vizet.

Közben a férfi is öltözködött. Hallottam, ahogy becsengette a cipőket. Az ajtót úgy nyitogatták, szinte éreztem, hogy rázódik meg mindannyiszor az a gyönge teremtés a spanyolfal mögött.

S még ő aggódott az emberért:

– Melegebb inget vennéd föld, Danikám, meghűlsz… Jó-jó… Sietni fogok… Nesze, itt az inggomb…

Mikor beadtam a portásnak a kulcsomat, odapillantottam a nevem mellé írt névre: Szunyoghy Dániel.

Hümmentettem. Ez ugyan inkább Bivalydy lehetne.

Mindez egy pillanat alatt feltárult az emlékezetemben. De hogy megvénült ez az ember! S micsoda színehagyott ábrázat! Miért íratja a levelét énvelem?

Rápillantottam a jobb kezére. Nem látszott rajta semmi seb. Görcs bántja az ujját?

A postai íróasztalnál várnunk kellett kissé. Aztán, hogy hely üresedett, megmártottam a tollat, s kérdőn néztem reá.

Diktált:

– Cím:

Tekintetes Szunyoghy Dániel úrnak.

Egy körülb. százezer koronás üzletben szíveskedjék tizedikén Bpestre fáradni. A Hungáriába szállok. Bizonyosra várom.

Tisztelettel:

Filippi Cappi terménykereskedő

A toll megállt a kezemben. Mi a manó? Hát magamagának írat?

Ha a kétezer koronás ügy nem foglalkoztatott volna, bizonyára Szunyoghyra fordul a figyelmem. Ez valami nem rendes művelet! Lehet tréfa is, de lehet bűnügy is. Nincs időm most arra, hogy érdeklődjek iránta: két nyulat egyszerre nem kergethetek.

Leírtam a diktálást készségesen.

A levél egy Szatmár megyei községbe címeződött.

Az ember megköszönte a szívességemet, s a leveles ládát kereste. Sokan álltak ott, hát kiment. Az ablakon át láttam, hogyan áll meg a külső levélszekrény előtt. Áll, és bámul rá. A kártya a kezében.

Egyszer csak megmozdul: összetépi a levelét, apróra, s elveti.

No, ez gyanús! Ha nem kötne le annak a kétezer koronának a megszerzése… De szólok egy fiumei rendőrnek, hogy kísérjék figyelemmel.

Mikorra azonban kiléptem, nem láttam sehol.

No, de most már ideje, hogy elnézzek megint a rendőrségre.

A kapitányt is ott találom. Elmondom neki, hogy egy sikkasztót nyomozok: Klein Árpád, fölülről csorba lencse.

Csak annyit tud róla, hogy Budapestről telegramban értesítették. De nézzünk szét a kivándorlótanyán s délben az ebédlőhelyeken.

– Köszönöm, majd csak magam. Elég, ha a hajóra elkísér valaki, s bemutat a kapitánynak: lehet, hogy Triesztben száll be az én Árpádom, lehet, hogy csak Nápolyban.

A rendőrkapitány készséggel jön velem. A hajó kapitánya nincs még ott, de azért a hajót megnézhetjük. Megnézzük. Bemutat futólag egy tisztnek, egy fiatal, kabócafejű németnek. Még csak a matrózok, pincérek, fűtők lézengenek a hajón.

A tiszttől hallom, hogy csak este indulnak, nem délután két órakor, ahogy szoktak.

Annál jobb: gyerünk vissza a városba.

Szaladgálok, szemlélődöm ebéd utánig mindenfelé: Fölülről csorba lencse.

Nincs.

Délután visszatérek a hajóra. Állok a hídnál a táskámmal. Sorra szemlélem a beszálló utasokat. Már amennyire esős időben az esernyők alatt, felgyűrt gallérok között, fejre vont kámzsák alatt érkező arcokon szemlélődni lehet. Bizony a legtöbb utasnak csak épp az orrát látom.

– De nini, itt jön Dániel úr is… A bőrkabátban, a horgas bottal – egy szivarosdoboz és egy lapos, nagy zöld skatulya a hóna alatt.

Nem néz senkire, csak beballag a hídon.

Hová utazik ez az ember?

Azonban nincs időm rá, hogy vele is foglalkozzam. Az utasok egyre csoportosabban szállanak be. Hol az én fölülről csorba lencsém?

Nincs és nincs!

Már a fejem is szédül, mikorra az utolsó utasok szállingóznak. No, szerencse, hogy megint itt a fiumei rendőrkapitány:

– Kérem, mutasson be a hajó kapitányának, és igazoljon, míg meg nem kapom az igazolványaimat.

A hajó kapitánya éppen ott állt a híd mellett – napóleonosan összefont karral. Egy-két szóval elintéztük az ügyet.

– Már értesültem – mondta nyájasan.

S visszaadta a névjegyemet. Csak épphogy rátekintett a nevemre – visszaadta.

Ha én akkor azt kérdem: miért adja vissza a névjegyemet? Hiszen önnek ezzel is kell igazolnia, hogy a szokásos engedményekben részesített, hát akkor még aznap markomban van a fölülről csorba lencse! Ó, én magyar királyi tulok! Csak ennyit kérdeztem volna:

– Miért adja vissza, kapitány úr, a névjegyemet?

Ha ez a kérdés megtörténik, még aznap vígan robogok haza az ikreimhez és kapitányomhoz, és kétezer koronámhoz! De meg volt írva az ördög nevető könyvében, hogy a hátamon hordozzam, akit keresek.

– Még egy másik gyanús figura is van itt – mondtam halkan a rendőrkapitánynak. – Vélhetőleg ez is ködöt óhajt. Kérem, maradjon itt velem az utolsó utas beszállásáig: ha nem jön a csorba lencse, akkor csakugyan utaznom kell, hogy bent keressem meg. Bizonyára beszökött már az esernyők alatt. Akkor aztán a bőrkabátost is melléje foglalom.

Már csak három utas szállt be: két úriasszony, mind a kettő elegáns kámzsás felöltőben, és egy pápaszemes zsidó, aki két nehéz koffert cipelt. Be kellett mennem magamnak is. A hajóhidat felvonták.

No, utaznom kell Triesztig, talán Nápolyig is. Ménkű azt a kétezer koronát!… Nem hull az olyan könnyen az ikreim bölcsőjébe!

A hajó bőgölt, indult. Az utasok kavarogtak. Sokan a korlátnál álltak, és zsebkendőt lobogtattak: ki ismerősnek, ki csak a magyar földnek – a fiumei lámpásoknak, amelyek mintha élő szemek volnának az esős őszi est homályában.

Valahol – bizonyosan a harmadik osztályon – egy harmonika zengett: allegróban fajt egy régi indulót:

Már siess hazádba vissza vert seregem:

nekem ez a muszka klíma nem, nem egem…

Én persze nem lengettem a zsebkendőmet. Csak szemlélődtem: ácsorgókon, ülőkön, minden osztályon. Fázlódtam, és szemlélődtem. A csorba lencse csaknem ötlik elő. Sehol nincs csorba lencse!

Ahogy vacsora felé a második osztályú ebédlőbe lépek, Dániel úrra bukkanok. Ül az asztalnál, s gonddal jegyez valamit egy sárga bőrtáblás könyvbe. Hm, hát már tud írni! Már nem a bőrkabát van rajta, csak a zöldes lódenruha. Elteszi a könyvet. Újságot vesz fel. Hat is van előtte. Olvassa.

Nem volt időm rá, hogy foglalkozzam vele; jártam-keltem a termekben, szobákban. Az első osztályon is megfordultam. A kapitány megengedte. A hajó minden zugában megfordulhattam, csak épp az asztalom és az ágyam volt a második osztályon.

No, nem vetődik elő a felülről csorba lencse. Visszatértem a nagy ebédlőbe, és magam is megvacsoráztam. Éhes voltam, fáradt voltam: alighogy valamit ettem, nyugovóra tértem.

Nagy várakozással lestem aztán reggel a trieszti révet és hajóhidat. A mi hajónk nem kötött be, csak megállt az öbölben, s egy kis hajó hozta az új utasokat.

Az eső már nem esett: tisztán láttam, milyen arcú emberek szállnak be a hajóra.

Egy sihedernél nagy nyaláb újság volt.

– Estet! – kiáltották neki a magyar utasok. S mohón kapdosták.

Szunyoghyt is láttam, hogy vett egyet, s még ott a hídnál beleforgatott. Lökdösték, félrenyomták, de ő nem pillantott fel az újságból.

Én is vettem. De persze én bele se tekintettem: a beszállongó utasokon járt a szemem.

Az én szökevényem nem volt köztük.

A hajó indul. Mindenki kint van a födélen.

Ilyenkor legjobb azokat nézni, akik nincsenek kint. A dohányzóteremben Szunyoghy egymagában ül. Kurta szárú, lapos vadászpipa a szájában. Valamit számolgat egy papiroson. Az arca fakó. A két szemöldöke között mély ránc. Az Est előtte hever, már elolvasta.

Megint visszatérek a födélre. A felhők között itt-ott napfény szüremkedik át. A tenger fodros. Az utasok a korlátnál.

Az első nap:

– Micsoda érdekes a tenger!

Három nap múlva:

– Csak már a tengert ne látnám!

Én csak szemlélődtem: Fölülről csorba lencse. Ez se az, az se az. Ez öreg, ez fiatalabb, ez sánta, ez hátulról sem az…

S közben elolvastam az Estet is. Klein Árpádról is volt benne cikk. Le volt írva, hogy sima beszédű, ravasz kópé: maga csinálta a kereskedelmi érettségijét is, amellyel bejutott a bankba. A bankban besimult az igazgató mellé. Hm, ha ravasz, akkor velem is ravaszkodni fog. De hiszen ismerjük mink a rókák természetrajzát!

Kerestem azután Szunyoghy nevét is az újságban, de nem találtam benne. Pedig hát igen mohón vette az újságot. Vajon mit keresett benne? Hol a felesége? Meghalt? Vagy elváltak? Miért megy ez az ember Amerikába? Ha szökve megyen, miért küldött volna levelet magamagának? Ha nem szökve megyen, miért öltözött a tengerre bőrkabátba?