Gárdonyi Géza
művei

Gárdonyi Géza

Versek

Színművek

KOSSUTH
KIADÓ

Tartalomjegyzék

VERSEK

SZÉP AZ ÉJ (1888-1894)

Liliom Boriska

Csery Dóra

A tanítók és a lovászok

Ima

Annuska lelkem

De szép az éj…

Mariskával

Házassági ajánlat (Monológ)

Emeleti szép kisasszony

A Szikszay ablakában

Két leány

A lengyel határon (1703)

Levél a tanyáról

A falu visszhangja

Betyár-átok

A leány búja

A mama elaludt

Vasárnap a rohicsi erdőben

Göre Gábor nótái

A bor legendája

Április végén

SZEPTEMBER (1894-1904)

Korvin János

Ballada

Éjjel a Tiszán

A Margitszigeten

Az öreghonvéd

Március

Éjjel a mezőn

Paizs Anna

Falusi nóták

A falu reggel

Vilma

Karácsony éjjelén

Legszebb versem

A harmonika

Mikor itt vagy

Balog Fáni

Fejét a szék karjára hajtva

A fénykép

Este

Ültünk együtt

Tíz év múltán

A Zugligetben

Villamoskocsin

Tolsztojnak

A szív

Botanika

Levél a fiamnak

A bogár (Chrysomela fastuosa)

Szeptember

Egy este…

Kezdő tanítónak

Köd és fény

YGAZSÁG A FÖLDÖN (Legenda / 1896)

SZÍNMŰVEK

A BOR

ANNUSKA

FEHÉR ANNA

Impresszum

VERSEK

SZÉP AZ ÉJ (1888-1894)

Liliom Boriska

Égető napsugár hull az aratókra,

„Eredj el, Boriskám, az erdei tóra.”

„Megyek, édesanyám, csak egy negyedóra.”

Liliom Boriska a forrás torkába

Kőcserép korsóját hosszan belemártja,

Aztán meg magát is a tó-lefolyásba.

Rezzen a fa ága: égő szemek ottan

Gyönyörködve nézik Borcsát a habokban,

Hótestén a víz mint nyalánkodik s loccsan.

Liliom Boriska keresi ruháját,

Patyolat kis ingét, virágos szoknyáját,

Körülfutja a tó minden bokorárnyát.

Végre… ah, de iszony száll minden ízébe,

A vén nagyságos úr vigyorog feléje,

Sikoltva fut vissza a tónak vizébe.

S mintha még fejét is égetné szemérme,

A víz alá kapja, – elbúvik a mélyre.

…Nézhettek, aratók, az útra ki érte!

Csery Dóra

Cserebogár szigetét

Duna körülfolyja,

Csery Dórát két karjában

Barna legény fogja.

Cserebogár szigetét,

Hogy belepte a sötét,

Csery Dóra nádak közé

Rejtette a gyerekét.

Csery Dóra kisasszony

Esküvőjét tartja;

Selyemruha, szűzkoszorú

Hogyan reszket rajta!

„Hova gyöngyöm feleség?

Hideg van künn és setét!

Liljomkarod, havas kebled

Még látni sem engedéd!”

„Csitt! ma van az ő napja,

Hí a nyöszörgése…

Megyek, jövök, nem látnak most

Az éji setétbe.

Selyemruhám olyan lágy!

Nem töri fel derekát,

Szemfedője szűzi fátylam,

Koszorút is viszek át.”

Cserebogár szigetét

Dér húzta fehérbe,

Dérnél fázóbb, fehérebb a

Csery Dóra képe.

Kis halottját, jaj, nem leli,

Helyét hol itt, hol ott lesi,

Csery Dóra nád tövén,

Víz fenekén keresi.

A tanítók és a lovászok

Őfelsége Bán Lajos beregszói állami

népiskolai tanítónak sokévi sikeres

működése elismeréséül a koronás ezüst

érdemkeresztet, – és laimburgi Leiss

Emil cs. k. nyug. udvari lovász

részére sok éven át megelégedéssel

találkozott szolgálatai elismeréséül az

arany érdemkeresztet adományozta.

Nemzet

Nyomorult férgek, ti tanítók,

Kik hosszú félszázadon át

Nevelitek okosra, szépre

A haza serdülő fiát, –

Mért nem születtetek lakájnak,

Lovásznak, vagy tányérnyalónak?

Nem tudjátok, hogy emberek közt

Legtöbb érdeme van a – lónak!

Szécsény, Arany, Petőfi, Eötvös

És a szabadság szobra fenn

Megnélkülözött garasokból

Gyűlt össze nagykeservesen.

De hajh, az Udvar istállóján

Ha kidől egy-egy drága pára,

Gyászol a lakáj, s szobra készül

A kedves lénynek nemsokára.

Világhírű költők, művészek,

Híres ostoba magyarok!

Mért nem lesztek ti fenn a Burgban

Étekfogók és kocsisok?

Aranykereszteket találnak

Ott az abrakban és a konyhán,

Ti ezüstöt s azt is csak akkor,

Ha kortesül használ a kormány.

Ima

Mély tisztelettel nyújtom fel tehozzád,

Felséges Isten, a kérvényemet:

Csupán egy kunyhót adj nekem, Uram,

Hová a szél is gyalog mehet.

Egy kis patak mellette folyjon el,

S madár daloljon fenn a lombokon,

Az udvaron egy göndör kis malac

S egy tarka tyúk elég lesz, gondolom.

Szobám legyen hűs és télen meleg,

S ingóságim közt egy szép barna lány,

Virágszag és pogácsa illata

Lengjen be és ki kunyhóm ablakán.

S a kis pincének öblös rejtekén

Pezsgőt mindig bőven találjak én;

S egy milliót, amely el sose fogy…

Akkor, Uram, megélek valahogy!

Annuska lelkem

Annuska lelkem!

Szeretsz-e még?

Szeretsz-e engem, szép kökényvirág?

Ne nézz se jobbra,

ne nézz se balra, –

ne nézd, mit mond az irigy világ.

Annuska lelkem!

Csókolj meg engem!

Csókolj meg, ha a szívecskéd szeret!

Ne nézz se jobbra,

ne nézz se balra,

csak hunyd le, hunyd le szép kökényszemed.

Annuska lelkem!

Ölelj meg engem!

Ha észre is vesz az édesanyád:

Ne nézz se jobbra,

ne nézz se balra,

mintha a nyakkendőm igazítanád.

De szép az éj…

„De szép az éj!” – „Valóban” – mondta ő.

És elfogyott a szó az ajkamon.

Pedig belől a forró, reszkető

gyerekszív zúgott, mint a cimbalom.

Zúgott és zengett. Kábultam belé!

De nyelvem ezt a pár szót nem leié:

„Szeretlek, édes lányka, égetőn!”

A hold mosolygott fenn a hegytetőn.

Csak hallgattunk. Az éj is hallgatott.

A holdnak fényes csillagtábora

a kék mezőkön némán ballagott.

Ő arra nézett, én meg tétova.

„Szóljon – mondá –, melyik a csillaga?”

S én így akartam szólni: „Kis-maga.”

De reszkettem: nem volt hozzá erőm.

A hold mosolygott fenn a hegytetőn.

„Elvégre is – szólt – megszid a mama.”

„Én nem bánom, ha megver is apám.”

„Öt percig még…” – „Mily rövid éjszaka!”

S a kezét ekkor félve megfogám.

„Mariska!” – súgtam forrón, elhalón.

Ő hozzám hajlott lágyan, biztatón.

S én átöleltem akkor vakmerőn…

A hold mosolygott fenn a hegytetőn.

Mariskával

Leszállt a nap. Itt-ott még a felhők hamvadoznak.

A toronyban giling-galang, ávét harangoznak.

Nő a homály. S a homályban árnyék minden alak.

Sétálgatunk Mariskával az ákácfák alatt.

Sűrű fátyolt bontogat az éj szét hosszan, mélyen.

Felragyog rajt gyémánt gyanánt egy csillag az égen.

S jön a hold is, és merengve föllebb-föllebb halad…

Sétálgatunk Mariskával az ákácfák alatt.

Távol mezőn a bogárkák hárfáznak az éjben.

Megcsattan a csalogány is a kert sűrűjében,

s dalol, dalol oly boldogan, szíve majd megszakad…

Sétálgatunk Mariskával az ákácfák alatt.

Házassági ajánlat (Monológ)

„Egy 28 éves fiatalember, aki kétezer forint

tiszta évi jövedelemmel rendelkezik,

ismeretség hiányában ezen az úton óhajt

valakivel megismerkedni, akit nőül is

venne. Levelek és arcképek »Éljen a

házasság« címmel »poste restante« kéretnek. ”

Ez a fiatalember én vagyok.

Szabad-e élőszóval is

elmondani itt, tisztelt angyalok,

hogy hirdetésem nem hamis.

Komoly szándékkal léptem én e térre,

szavankint két krajcárt fizettem érte,

csakhogy a férji címre szert tegyek.

Meguntam már a nőtlen életet,

a kis szobát, amelyben úgy lakom,

hogy mással este nem beszélhetek,

csak árnyékommal a kopár falon.

Meguntam mindent nap és hold alatt,

és legjobban meguntam magamat.

A földnek annyi szép leánya van;

közülük egy jut nékem is talán:

megnősülök és élek boldogan,

s lesz sógorom, ipám, napam, komám;

és főképpen egy bájos feleségem,

akivel síromig elcicázok szépen.

Mindegy nekem, ha lány, ha özvegy.

A lányok mégis jobban tetszenek!

Az utcán mindig nézem őket,

s a szívem gyakran utánuk remeg,

és míg a bajszom pödröm epedőn,

sóhajtok: bár az, bár ez lenne nőm.

Így választok én némely délután

a szépnemből kettőt-hármat-hatot.

De sajnos, egy szultán lehet csupán,

s még sajnosabb, hogy ez nem én vagyok.

Ám most komolyan hozzálátok én!

E naptól függ, hogy ne legyek legény. Mindegy nekem, ha szőke, barna,

karcsú, magas vagy alacsony,

ha Isten és ő úgy akarja, lehet a házi-angyalom.

A szőke haj, ez oly tündéri,

kivált ha selymes s fénytelen,

s kibontva karcsú derekát eléri…

Nekem ez tetszik végtelen!

De a gesztenye-szín haj hulláma,

lehullva csipkés pongyolára,

tán még jobban szívemre hat.

Az emeletről kandikálva

egy csinos, boldog kis szobába

láttam már ilyen szép hajat.

A vörös hajnak ellenállni meg

éppenséggel nem tudok.

Az gyújt. Valami boszorkányi

varázsolás alá jutok.

S épp így vagyok a feketével,

a havon ülő örök éjjel,

amelyben két szép csillag ég.

Segíts hozzá, jóságos Ég!

Szeretnék nőül egy pár kék szemet,

mosolygó, két szép búzavirágot,

amely szelíden rám nevet,

s halvány rózsák közt integet.

A barna szempárt is imádom.

Ez régi vágyam, régi álmom.

Egy kedvesem volt, tengerzöld szemű…

Szokatlan tán, de mégis nagyszerű.

E két szem mély volt; mély, zöld s végtelen.

Szerelmes lelkemnek tekintete

hévvel vitorlázott e tengeren.

De házasságra nem léptem vele.

Lemondtam róla… mert muszáj vala:

máshoz ment nőül szívem angyala.

Ám volt szerencsém szürke szemhez is.

A szürke szem mind kedves és hamis.

Hová jártam e kedves szürke szemmel?

Az állomásra. (Megvallom ezennel.)

A találkánk künn volt az állomás,

s a perronon – míg jött-ment a vonat –

mint búcsúzok váltottunk csókokat,

s ölelkeztünk, mint ottan ez szokás.

Azóta minden bájos szürke szemre

pakktáska, pléd s kőszénfüst jut eszembe.

Nőmtől különben semmit sem kívánok.

Ámbár zenéhez jó lesz hogyha ért.

Magam művészileg okarinázok,

ő verhetné ehhez tán a klavért.

Vagy cimbalmozna. Ez tetszik nekem.

A hangját mindenek közt kedvelem,

bár drága hangszer! Néha – elsején

tíz, húsz forintom tisztán erre mén.

Ha énekelni tudna, azt szeretném:

csillagvilágos nyári éjeken,

mikor a hold az égen megjelen,

az erkélyen, míg egymást átölelnénk,

a Cserebogárt énekelnénk,

s minden dalt, bár új, bárha vén, –

a prímet ő és a szekundot én.

Ha még ezentúl hímzést értene,

hogy névnapomra meglepjen vele,

s befőttjeit egy hosszú télen át

bámulhatnám, miként maradt ily frissen;

sonkával adná mindig a teát,

s a nyakkendőm megkötné gigerlissen,

ó, mily boldogság lenne az nekem!

Ó, add meg ezt, ó, add meg, Istenem!

A háztartás legyen egy szép idill,

amilyent csak az erszényünk kibír;

három szobácska, pompás, függönyös;

az ablakban egypár vidám kanári;

a padlón szőnyeg, meggyszínű, vörös,

meleg-lágy dívány, s a konyhán egy Sári,

ki gyakran mondja: „Csókolom kezét”,

s nem engedjük, mert ő kedvelt cseléd.

De jó is lesz: szemem ha fölnyitom,

ő szól: Jó reggelt, édes kispapa!”

S én felelem rá: „Szervusz, kismama!

A kávé kész-e, édes angyalom?”

– „Kész, kész – felel –, csak tessék früstökölni.

Az ágyban issza, vagy ki tetszik jönni?”

– „Az ágyban, kedves, bájos feleségem.

Az ágy oly lágy, s feküdni oly öröm!

Egyet-kettőt nyújtózni jót tesz nékem,

s aztán talán én is felöltözöm.”

De jönnek majd az izgatott napok,

midőn a nőm súg s boldogan pirul;

szakértő gólyát lázzal kutatok,

s eszmét cserélünk apró holmirul.

– „Fiú, vagy lány? ” Avagy mi a siker?

– „Szerencsés ember! Két bájos iker!”

Egyik fiú, mint én: szép gömbölyű!

A másik lány, s mint anyja: gyönyörű!

És csöndes, boldog téli éjeken,

míg forraljuk az illatos teát,

az egyik bölcsőt majd én rengetem,

dalolva ő a kedves másikát.

S ha nőnek, majd a térdeimre mászva

a fiú mondja: „Tatona letek”,

– „Ész én szatácné” – affektál a lányka.

Haj, mily kedves, két szép, remek gyerek!

Hol a mesés kincs szultán birodalmán,

amelyért őket én cserébe adnám?!

Hohó! Hová ragadt el szárnyas képzelet!

Legények álma mindig ily virágos.

Ki mondja azt: „Valósítom veled”?

Hiszen csak nő kell, ez az egy világos, –

miként leírtam, egyszerű, de bájos.

De hopp! Még egyet majd elfeledek:

A hozomány! Itt hajlékony vagyok.

Mamára bízom ezt, mint jó gyerek,

s ha kérdez is, majdcsaknem hallgatok.

Nekem mindegy a női hozományban,

akár ötven-, nyolcvan- vagy százezer;

kétszázezer is a mai világban,

rám nézve épp nem lenne nagy teher.

Szóval: nem bánom, ha a kis hamis

akármilyen rettentő gazdag is,

csak szeressen – még engedek belőle,

nyolcvan percentet engedek belőle!

S hogy dúsgazdag, azt gondolom felőle.

Kishirdetésem, földi angyalok,

fontoljátok hát meg, míg legény vagyok.

Magában férfi s nő boldogtalan,

de együtt – boldog. Ez a szép való.

Szívemhez ennek, íme, útja van.

Ne késsünk. Mert a rózsa hervadó.

Virág virággal, madár madárral,

a szerelmes legény szerelmes leánnyal.

S ha otthon másképp szólna a mama,

vagy ellenem dörögne a papa,

s árgus-szemekkel vigyázna a tante,

kérem a választ akkor

„poste restante”.

Emeleti szép kisasszony

Emeleti szép kisasszony

kikönyököl az ablakon.

Ő a kéklő eget nézi.

Kis darab jut innen néki.

Én meg azt a két csillagot,

amely a szemében ragyog.

Ő talán az égbe vágyik.

Én csak az ő ablakáig.

Ő ha vágyát elérhetné,

megbánná és visszaszállna.

Én ha vágyam elérhetném,

ott maradnék mindig nála.

A Szikszay ablakában

A Szikszay ablakában

szivarozva üldögélek.

Nézem itt a jövő-menő

leányokat, menyecskéket.

Uram Isten, mennyi szép lányt

teremtettél e világra!

Alig egy félóra alatt

rászédül a lelkem százra.

Ó, ha ez az enyém volna,

ez a kedves, szép leányka…

– Így sóhajtok minden percben,

s forró csókom száll utána.

Jönnek, mennek, mint a lepkék,

s elröppennek, mint az álom.

Olykor egy-egy rám is pillant.

Szép szemeit most is látom.

Olykor egy-egy rám is nevet.

Vagy talán csak én képzelem,

s boldogtalan szívemen át

végigreszket a szerelem.

Végigreszket, mint a pusztán

a délibáb tündértava…

„Tetszik még sör?” – szól a fiú.

– Nem. Fizetek. Gyerünk haza.

Két leány

A virágos tabi réten

két leány meg az ösvényen.

Fönn az égen pacsirta szól;

harmatos még a mező;

a nap úgy kél, mint egy széttárt

nagy-nagy arany-legyező.

S amint mennek, mendegélnek,

beszélgetnek, nevetgélnek.

Az egyik szól: – Van-e neked?

Másik felel: – Nincs még, nincsen.

S mosolyogva, elpirulva

mondja még: – Majd ád az Isten.

– Hát teneked? – Nekem sincsen.

– Megmondhatod… – Bizonyisten?

– Isten engem: köztünk marad.

– Hát az Adi. – Dömjén Adám?

– Búcsú óta minden este

a diófa alatt vár rám.

S hogy ezt mondta, dalra gyújta,

ringatózva vígan fajta.

A másik meg fölsóhajtott:

– Klári, ne eztet a vígat;

inkább valami szép csendest,

valami szép szomorúat.

A lengyel határon (1703)

– Kik vagytok ti halvány, rongyos emberek?

– Magyarok vagyunk.

– Édes vérim, honnan, merről jöttetek?

– Hazánkból futunk.

– Hazátokból? Ki üldöz el belőle?

– Az átkozott német.

– Lipót király? az ország megmentője?

– Rablója a népnek.

– Rabol? Tán tinektek nincsen kardotok?

– Zászlónk nincs hozzája.

– Hová mentek hát ti, szegény magyarok?

– Bujdosunk világba.

– Vissza! Vissza! Én is megyek honomba!

Pusztuljon a német onnan a pokolba!

Dobjátok a koldusbotot szemétre!

Kard való a magyar ember kezébe!

Vissza! Velem! Fegyvert fogjunk, magyarok!

– Ki vagy, mondd, te Isten legszebb vitéze?

– Én Rákóczi vagyok!

Levél a tanyáról

– Botos úr, botos úr,

van-e itten papiros?

– Milyen kell, violám?

– Rózsaszínű, szép piros.

Akin van egy galamb,

meg egy halvány virág is,

s közvitézhez való

egy-két sor írás is.

– Mi legyen az írás?

– Csak annyi, hogy: „Pista,

tisztel édesapád,

tisztel édesanyád,

és tisztel Boriska…

És tisztel Boriska”…

A falu visszhangja

1

Azt gondoltam, virág van,

virág van az ablakban,

pedig hát egy leány ül,

leány ül az ablakban.

Virág volna, kalapomhoz szeretném,

de ha leány, a szívemre ölelném.

Szőke kislány, mit forgat,

mit forgat az eszébe?

Fehérvári tükröt tart,

tükröt tart a kezébe.

Szőke kislány, sose nézz a tükörbe:

Inkább nézzél szerelmes két szemembe!

2

Nem nézett rám ez a kislány, csak egyszer,

mégis mindig eszembe van ezerszer.

Gondolatom ha virággá válhatna,

rá örökkön rózsaesső szállhatna.

Csipkerózsa magától kél, nem vetik.

A szerelmet leányszemek ültetik.

Barna kislány, mit ültettél szívembe?

A szerelem szép virágát ne törd le!

3

Nézz föl, kedves, a szemembe,

hadd pillantsak a lelkedbe.

Hadd pillantsak a lelkedbe:

mint a megnyílt kék egekbe!

Nézz fel, kedves, a szemembe!

Add a kezed a kezembe!

Add a kezed a kezembe:

A szívedet gondold benne.

4

Tátika, Somló, Badacsony,

hej, az én rózsám alacsony.

Azt szeretem, ha alacsony:

a szűröm alá takarom.

Kéklik a csöndes Balaton,

mint a te szemed, angyalom.

Fűzfa levele hajolj rám,

kékszemű rózsám pillants rám.

5

Sűrű sötét erdő,

vékony holdvilág.

Járom az erdőnek

gyöngyös harmatát.

Zsivány módon járok

bokros utakon,

pedig csak szerelmes

szívem hordozom.

Harmatos a szűröm, –

nem sajnálom én;

harmatos a csizmám, –

azt se bánom én;

rövid az éjszaka,

azt sajnálom én;

el kell válnunk, rózsám,

csak azt bánom én!

6

Fehér az én rózsám háza.

Rásüt a hold éjféltájba.

Alszik itten a virág is.

Alszik az én violám is.

Nézek-nézek ablakára;

ablakában a virágra.

Szomorú az árnyékom is,

Szomorú vagyok magam is…

7

Meg kell válni a falutól.

Faluban egy kiskaputól.

Kiskapuban rózsafától:

falu legszebb leányától.

Felhős az ég, csillag sincsen.

Isten veled, édes kincsem!

Egyet lépek, kettőt állok.

Jaj, de nehéz szívvel válók!

8

Magános fa a pusztában álldogál.

Leveléről sűrű harmat hulldogál.

Bánatommal úgy állok a világba,

mint az a fa a kietlen pusztába.

– Magános fa, mondd, mi történt teveled:

miért olyan harmatos a leveled?

– Azért olyan harmatos a levelem:

nem tudom én, mi a boldog szerelem!

Betyár-átok

Kinek láncon keze-lába,

szomorú az éjszakája.

Kezem-lábam nehéz láncon:

nagy is a szomorúságom.

Gondolkodom, de nem másról:

rác kocsmáros leányáról.

Csókot nyomott a szememre:

láncot vertek a kezemre.

Ha álom ez, hadd virradjak!

Ha valóság, hadd álmodjak!

Akár álom, akár való,

verje meg a Mindenható!

A leány búja

Elszállott a madár

fekete felhőbe.

Messze jár a rózsám,

hír se jön felőle.

Mikor bánatomban

el-elgondolkodom,

messze szálló galamb

az én gondolatom.

Mester uram, kérem,

tanítson meg írni,

legalább a nevem

hadd tudjam leírni.

Leírnám a nevem

aranyos levélbe.

Egy szép rózsabimbót

betennék melléje.

Tudom, ha nevemet

egyszer elolvasná,

azt a rózsabimbót

százszor megcsókolná.

A mama elaludt

Esőre hajló nyári délután.

A mama köt. Juliska gombolyít.

Az írnok úr ül némán és bután,

karján tartva a pamut szálait.

A mama bólint. Lágyan hátradül. Kezéből a kötés lehull.

– „Kisasszony, végre, végre egyedül…”

– Halkabban, írnok úr!

– „Mikéntha lelkem volna e fonál,

És szíve, melyre innen gombolyít:

a szálon hozzám forrósága száll,

és néma boldogságba mámorít.

S ha a végső szál is átrepül,

a lelkem átszáll véle, érezem,

s mint bálvány ülök itt lelketlenül… ”

– Halkabban, édesem!

Vasárnap a rohicsi erdőben

Nem is erdő ez tán, hanem egy nagy templom.

Mintha gyertya égne itt-ott a falombon.

Ünnepies, mély csend; tán sanctusra várnak…

Tömjén gyanánt szétleng illata a hársnak.

Az odvas fa mintha gyóntatószék volna,

csipkés galagonya ottan remeg gyónva.

Lányarcú virágok az égbe merengnek.

A vén kucsmás gombák könnyezve térdelnek.

Egy fekete csiga, mint valami barát,

tán páter nostert mond, meg-meghajtva magát.

A levegő áll itt. Falevél se lebben.

Mély tompa áhítat van a siket csendben.

Nagykomoly darazsak jobbra-balra szállnak

és religioso buzgón orgonálnak…

Göre Gábor nótái

Kanásznóta

Haragszik a felesígöm,

azért támatt kedvem níköm.

Ha haragszik, majd mögbíkű.

Ha nem bíkű, majd mögkíkű.

Ihajla! Itt a régi kedvem!

Csuhajla! Újra legény lőttem!

Félrevágom a kalapom:

a bánatom kimulatom!

Ihaj, csuhaj, csuhajla!

Márna vöttem a bocskorom,

de még márna széttáncolom.

Azért, hogy én kanász vagyok,

mint egy geróf, úgy mulatok.

Ihajla! Itt a régi kedvem!

Csuhajla! Újra legény lőttem!

Ha elszakad a bocskorom,

tovább járom a talpamon.

Ihaj, csuhaj, csuhajla!

Hallod-e te, füstös cigány,

húzzad, húzzad az én nótám!

Húzzad, húzzad virradattig,

míg a kezed el nem kopik!

Ihajla! Itt a régi kedvem!

Csuhajla! Újra legény lőttem!

Tudod azt, ha én mulatok,

neked rínak a malacok!

Ihaj, csuhaj, csuhajla!

Addig igyunk, amíg állunk,

míg az ajtón kitalálunk.

Ha egyszer ki nem találunk,

vagy kidobnak, vagy itt hálunk.

Ihajla! Itt a régi kedvem!

Csuhajla! Újra legény lőttem!

Ha látna a felesígöm,

tudomisten: adna níköm!

Csak azér is: csuhajla!

Juhásznóta

Papnak szánt a zapám,

én mög juhász lőttem.

Kedves kis galambom,

érted cseleköttem.

Nem bánja az Isten,

a papja akárki,

de neköd a párod

nem lőhet akárki.

Nincs a zén fejemön

fekete szőr kalap,

de ez a kis pörge

virágos mindönnap.

Hosszú reberenda,

csak a pap van benne;

rúzsás a zén szűröm,

te is itt vagy benne.

Ha én most pap vónék,

gyiákul is tudnék,

de nélküled élni

gyiákul se tudnék.

Őszi nóta

Gyöngy élete van a szőlősgazdának,

gyöngyebb, mint a püspöknél a huszárnak;

szüret után, ha beül a pincébe,

hej aszondom,

magával a püspökkel se cserélne.

A nímötnek azér vékony a lába,

kávét iszik örömibe-bújába;

de a magyar fődre önti a kávét:

hej aszondi,

hej aszondi, nem iszok én pomádét!

Szép tanálmány a sok gőzös, masina,

de a legszöbb tanálmány az csutora:

igasságot szöd a zembör belőle,

hej aszodom,

jobban vüszi ez az embört előre.

Ha bevöszöm magamat az pincébe,

piros újbort csordítok a ziccébe;

fülem mellé igazítom a Kátsát:

hej aszondom,

húzd el, Kátsa, a Rákóczi nótáját!

*

Durbints sógor, talán lú kend!

Ha nem lú, hát mit búsul kend!

Ameddig tart ez a jó bor,

sajahaj!

ne búsujjunk addig, sógor!

Este van-e vagy hajnal van?

A jó isten tuggya jobban!

Bánom is én, hány a zóra:

sajahaj!

Nem vagyok én toronyóra!

Téli nóta

Esik a hó! Nincs mán virág!

Temető az egész világ.

Én is a főd alatt vagyok:

a pincébe búslakodok.

Sárga levél az faágon.

Elmúlik az ifjúságom!

Sárga levél fődre lehull.

A zén kedvem de beborul!

Mikor én még legény vótam,

hermanyikás csizmát hordtam;

hét tulipány a szűrömön;

Fodor Ilka a szívemön!