Gárdonyi Géza
művei

Gárdonyi Géza

AGGYISTEN, BIRI

LEÁNYNÉZŐBEN

JULCSA KÚTJA

KI-KI A PÁRJÁVAL

KOSSTH KIADÓ

Tartalom

AGGYISTEN, BIRI

LEÁNYNÉZŐBEN

JULCSA KÚTJA

KI-KI A PÁRJÁVAL

AGGYISTEN, BIRI

1

Nagy deszkaház egy bányatelepen.

Az amerikai hold beléje világol a szennyes tetőablakon által, száznál is több szűrre, subára. Szűrös és subás alvók. Földre hintett szalmán. Az idő hideges még, pedig már künn a kertek alján virágzik a mandulafa.

Hajnal felé egy hanyatt fekten alvó megmozdul: mély lélegzetszakadással mozdul meg a vackán. Megnyitja a szemét, és a gerendákra bámul. Gerendák, szarufák, hosszan csüggő, poros pókhálófoszlányok – mi a bámulni való azokon?

Fiatal legény a bámuló, megébredt. Bajusza is alig barnul még. A képe olyan színtelen, mintha három napig el lett volna ásva a földbe. Hát el is volt. Nem három napig, hanem hét esztendeig. Hét esztendeje, hogy bányamunkás. Ámbátor az is lehet, hogy azért is halványabb a többinél, mert a haja fekete, és hosszan simul az arcához. Fölemelkedik. Ül. És a két tenyerébe lógatja a fejét.

Álmodott az imént…

Azt álmodta, hogy otthon van, és hogy az anyja koporsója mellett áll az udvaron. Ünnepi ruha van rajta, és a kalapja a kezében. És senki más, csak ő meg egy leányka. Az udvar elején a pap fekete palástban. Meg a kántor. A szokott szürke nadrág van a kántoron, a térdén buggyos, és csizma. Mellettük két ministráns gyerek. Az egyiknél a tömjénlóbáló, másiknál a szenteltvizes buzogány.

A kántor nyaka megnyullad:

Jézusomnak kegyelméből ím elértem végemet…

A legénynek a mellét fájdalom szorítja el.

De még annál a fájdalomnál is erősebb a csodálkozása, hogy azt a leánykát látja a koporsó mellett. A leányka nyolc-tíz éves. Ünnepi vállbodros ingujj van rajta, s mellén átkötött, virágos, kék selyem nyakkendő. A kántor énekére a koporsóra borul, és öleli a koporsót vékony karjaival.

Ki ez a leány? Neki nincs leánytestvére, csak öccse van. Az öccse… Miért nincs ott az öccse is?

A macska átfut a koporsó alatt. A ministráns ájtatos kedvvel lóbálja a füstölőt. A kántor másik oldalra vetett nyakkal énekli tovább:

Amíg éltem e világban, benned bíztam istenem…

Ki az a leány?

A leányka fölemeli az arcát, s a legényben elhűl a vér: a leányka, Biri, Mácséknak a leánya.

Az!

Mit keres az itt… azzal a fehérre szomorodott piros-alma képével, egymásnak ágaskodó, csúnya szemöldökével!…

Az!

És lám még ő, a rusnya béka, még ő csodálkozik: oly szigorúan fordul rá azzal a nagy fekete szemével, mintha épp őneki nem volna jussa rá, hogy mellette álljon a koporsónak.

No, bolond, kínos álom!

Meg is ébredt rá.

Fölült a vackán.

Gondolkodott:

– Anyám meghalt, bizonyosan meghalt. S tán épp ebben az órában halt meg. És tán az öcsém is meghalt mán előbb: nincs, aki anyámat elsirassa – azt példázza az a majom táncosa.

Ködök ereszkedtek az elméjére, s forogtak sötéten, lomhán, gyászosan. Hallani vélte a csendítést, amint az anyjáért csendítenek, s a vékonyan síró harangszó átszáll a falun, át a réten, szőlőhegyen. A szomszéd falun is. Tengeren is…

– Nem, a tengeren nem száll át.

Az apjára tekintett. Mellette feküdt az apja, s csak a füle vöröslött ki a subából. Felköltötte volna, de eszébe ötlött, hogy az öregek ittak tegnap. Zöldcsütörtök estéje volt tegnap: a nagypéntek bányában is ünnep. Ünnep előtt mindig isznak az öregek.

De talán nem is igaz, hogy az anyja meghalt? Halottal álmodni csak esőt jelent.

Visszahanyatlott a vackára, s a másik oldalára fordult.

Azonban nem bírt elaludni.

A leánykára gondolt, akire gyűlölettel villant az emlékezése. S egyszerre maga előtt látta a falut: a nádtetős házakat, középen a magasra nyúló, rozsdás fedelű tornyot, tyúkos-ludas utcát, istállószagú udvarokat, leveletlen akácfákat, hanyatló karfájú hidat a Pogányfordító-árkon, a faluvégen.

S egyszerre mintha otthon volna, s nem is volna felnőtt legény, hanem csak tizenkét éves gyerek: nagy csizmás, foltos bekecsű gyerek. A hóna alatt iskolás tarisznya, a fején kopott szőrű süveg.

A falu sáros. A nádtetők március első melegében párálnak. Út még az alvégen nincs is taposva. Aki arra jár, csak nagy ügyeskedésekkel, meg-megakadásokkal járhat a kerítések mellett.

Soha annyi dolga a csizmadiának nem volt. Ő is hozzá igyekezik, hogy az apja csizmáján megvarrassa a feslést.

– Tíz fillérnél többet ne ígérj! – rágta a fülébe az anyja. – Ha húszat kér, mondd, hogy tavaly se vót több tíznél, pedig tavaly két helyen varrt rajta.

Egyúttal egy taligakeréknyi tálat is bízott reá. A szomszédban Salánkyéknál hevert az a tál farsang óta, de hogy Salánkyné beteg, őnekik üzent át:

– Elvihetné tán Palika, ha bemegy a faluba.

No, igyekszik is Pali a csizmával meg a nagy cseréptállal, igyekszik a tavaszi sárban.

S ím, ahogy előrepillant egyet, egy sárga szoknyás leánykát lát vagy százlépésnyire maga előtt.

Sárga szoknyás leányka van a faluban több is, és csakúgy csizmában járnak, csakúgy át van kötve rajtuk egy rojtos szélű pamut nagykendő. A kosár se valami különös a leányka karján, mégis rögtön megismeri:

– Biri ő, Mács Biri!

S egyszerre vadütő kedv lobog át az erein.

Birit ő verni szokta, vagy legalábbis megtaszítani, megrúgni vagy meghajigálni, vagy a haját megrángatni, ha senki sincs közel. Viszont Birinek a bátyja, a tizennégy éves Lukács, őt szokta ütni, rúgni, taszítani, ha megszoríthatja valahol. Egyszer igen megcsépelte.

Az ellenségeskedés még az öregapákról való. Mindenki békében él a faluban, csak Mácsék és Kelesséék nem köszöntik egymást. Néma harag az öregekben, csupán a gyermekek torzsalkodnak.

Birike gyanútlanul lépked a sáros gyalogúton. Lépked hol lábujjhegyen, hol sarkon. Helyenként megáll, s utána kettőt-hármat szökken. Kő áll ki olyan helyen a sárból. De persze ritkásan, nagyok lábához mérten. Másutt csak a kihajló líciumsövény segítkezik a sárban járón. Birike is belekapaszkodik Kajtárék háza előtt a sövény üstökébe, és oldalaslag járja a német táncot, járja egynéhány méternyire. Megint másutt csak öt-hat lábnyomadék kereklik apró szigetenként az agyagos, barna sárban. Valami elszánt csizmának a nyomdoka lehetett az első: a többi már abba hágdosott.

Birike megint ugrál, mint a pipiske.

Az út gondja úgy elfoglalja, hogy nem is tekint hátra. Hej pedig… gonosz igyekezettel sandalog és szökdécsel a fiú utána a leánykának. Neki semmi se a köveken szökellés, a sövénybe kapaszkodás, a lábnyomadékok megtáncolása. Hátra-hátratekint: látja-e majd valaki, ha utoléri a leányt? Az udvarokba is bepillant: ki hallja, ha netán sikít a leány? S közben azon is tűnődik: mi van a kosarában?

Birike megint kapaszkodik a sövénybe, Oroszlán takácsékéba.

Asszonyi hang szól ki onnan:

– Hova, te csepp? Elveszel ebben a nagy sárban!

– Kántorné ténsasszonyomho’ – csiripeli a leányka –, kacsatojást viszek neki.

– Vigyázz: el ne törjön.

– Széna közt van. Dicsérjük Jézust.

– Mindörökké, kedves.

A fiú meglassúdik: itt nem tanácsos sárba ugrasztania a leányt.

Azonban Móróczék házánál kutya csahol ki a kerítésen, s a leány visszatekint reá – meglátja a nagy kutyát is.

Látszik rajta, hogy megdöbben. Jaj: át nem térhet az út másik felére. Jaj: Döméékhez se húzódhat be, mert ott is kutya van – kis, fehér, metszett farkú kutya, és vicsorgón ugató. A kutyák nem szokták bántani a nőket, sem a kicsiket, sem a nagyokat, de Döméék kutyája nemigen különböztet. Harapni ugyan nem harap, de csahol: és hátha egyszer csak mégis harap? Jaj!

S Birike ijedten ugrál a sárban.

Bábonyiék előtt egy hosszú palló hever a habarékban. Ott kissé vápás az út, odagyűlt a sárlé. A csizmák ott megmerülnének, és a világforgalom ott merőben megakadna, ha ki nem tették volna Bábonyiék a négyméteres hosszú deszkát.

Birikének most minden reménysége az a deszka. Ha arra eljut, végigfut rajta, mint a nyúl, s amíg a fiú odaér, ő addiglan megutazza a sarat mind Kaponyáékig, akik szerető sógorok.

Közben szorongó szívvel gondol arra is, hogy a fiúnak hosszabb a lába: bizonyos, hogy a haját kapja el, a gonosz, mint a múltkor. És sietése közben hátrakap, és előrerántja az alig arasznyi vékony fonadékot.

No de hál istennek: itt már a palló.

A palló okos elhelyezéssel nyúlik végig a sárnak temérdekjén, sőt már száraz is a két vége. Hogy a nap reá süt, a két vége fölhajlik.

Biri ráugrik, s fut, mint a nyúl.

Azonban, hogy a végére ér, hallja már mögötte a fiú csizmájának gonosz-gyors dobogását.

A pallón túl, sajnos, még híg a sár, és se nyomdok nincs benne, se kő: megint ippaszkodj-kapaszkodj a szúrós sövénybe. Jaj!…

És sovány kis keze ijedten ragaszkodik a lícium csupasz hajladékaiba.

Kétméternyire se haladt a pallótól, mikorra a fiú már a palló vége felé dobog.

Biri elbocsátja a sövényt, és beletop a sárba.

A fiú meg hopp: felugrik a palló felhajló végén, és… a híg sár hosszú lövelletben freccsen Biri után…

A szép sárga szoknya!…

– Ó, hogy az Isten!… rivakodik meg Biri.

És felkap egy csomó híg sarat. Szembepöndörül.

– Hozzám merd csapni! – fenyegetődzik a fiú –, hozzám merd csapni!…

– Ó, hogy az Isten…

– Itt hempergetlek meg, ahol legmélyebb!…

A leány még egy percig meredten néz, aztán elveti a sarat, és rázza a kezéről.

– Cudar!… Boriszák Kelesse!…

– Tolvaj Mács!

– Az a részeges apád!…

– Majom táncosa!… Csinn-csinn, bumm-bumm!…

Az előbbi évben medvetáncoltató járt a faluban. Majma is volt, az is táncolt. Kis kintornával muzsikált a tálján, és rézcsincsát csattogtatott hozzá. A zenére Biri is megmozdult a nézők között, taktusra ringatta a kis csípejét.

– Táncolj a majommal! – biztatták nevetve.

Attól fogva csúfolták a gyerekek majom táncosának.

– Majom táncosa!… Csinn-csinn, bumm-bumm!…

A leány haragos sírással néz szét, s megörvend, hogy egy ködmenes pipás ember ötlik ki a Kaponyáék kapuján. No, megörvend, mint valami mennyei jelenésnek. Lerázza a könnyeit, hogy lásson. S az a furcsa, egymásnak ágaskodó két szemöldöke boldogan fordul a pipás emberre: – Csető bácsi!

Az ember már rá is mordul a gyerekre:

– Mit csinálsz avval a leánnyal?

– Sárral dobál – panaszolja gonosz színészkedéssel a gyerek –, láthassa kend a kezén…

S egyszerre – mintha boszorkányostor suhantására változna a világ – mind a ketten a szőlőhegyen vannak a csorgónál…

A hegyoldalban van az a csorgó, az útfélen, Bábonyiéknak a parlagja alatt. Köves kis hegyrész az a parlag, negyedholdnyi terméketlen hely. Gyér vadfű tengődik fenn rajta, s néhány bokor csenevész varjútövis is. De lent a partköveket vadborostyán borítja, s onnan csoronkál a víz egyméternyi magasból egy vörhenyeges szürke, nagy sziklakő válláról – csoronkál tavasszal két-három ujjnyi vastagon, nyáron vékonyabban!. Tiszta jó víz, s hideg. Csak néha lassan telik a korsó.

Kinn vannak ők is. Nyitnak.

Új fű zöldikél a mezsgyéken, és kék virágocskák tarkítják a füvet. Ibolya az, mindenfelé ibolya. Az ibolyaillat egybelanyhál a bontott föld éltető szagával. A nap enyhén sugárzik. A kaszáló fölött pacsirta csicsereg a kápráztató magasban.

– Eredj, Palikám, hozz vizet – mondja az anyja.

S ő lódul a fekete korsóval le a hegyről. Át a mogyoróbokrok között. Zörgeti kedvvel a korsót.

Ki áll ott a csorgónál?

Biri.

S Pali szeme villan, ahogy a farkasnak a szeme villan, mikor bárányra bukkan az erdőszélen.

– Megá’: lesz most szoros!

Biri ott tartja a korsót. Tartja nyugodtan, gyanútlanul, válla magasában. Kék indigó szoknyácskáját begyűrte a combocskái közé, hogy a víz rá ne fröcsögjön. Térdig meztelen lábacskáját egymás mellé illesztette, úgy áll a cipónyi vizes kövön. Körülötte csak egy-két szomjas méhecske dönög.

Tartja a korsót.

De megérezte-e a veszedelmet? Vagy hogy a fiú korsójának a zörgését neszelte meg? – Aggodalommal tekint hátra. Rettenetes aggodalommal tudja mereszteni azt a csúnya fekete szemét. De éppen ez tetszik!

– Férébb onnan! – rikkantja a farkas, a hatalmas.

Mintha volna ott férébb? De hiszen épp ez a mulatság az ügyben.

A csorgó alatt pocséta van, gólyahírrel és törpe sással benőtt pocséta, szélről lónyomokkal és ökörnyomokkal körülliggatott pocséta. Azon át öt lapos kő. S a forrás előtt csak épp hogy állni lehet. Birinek már most vagy bele kell süppekednie a pocsokba, vagy visszabátorkodnia a köveken – ha mer!…

– Férébb onnan!

– Várj – pihegi a bárány ijedten –, jaj!…

– Én várjak-e?

S a fiú gyors szökemléssel terem ottan.

Biri meglippen, mint a tyúk. Vállal a vizes sziklafalhoz szorong. A nyakát is úgy összehúzza, mintha máris érezné az ütést. Ijedtében makogni se tud már.

– Eredj hát! – rikkantja a hatalmas.

S belekap a leány nyakán kéklő üvegkalárisba: annál fogva akarja a sárba lódítani.

A kaláris zsinórja azonban elszakad. A szép türkizszín gyöngyszemek szerteperegnek.

– Jaj!

S a jajjal belelöttyen Birike, bele, bele térdig a pocsolyába.

– Még utamba mer állni! – dohog diadalmasan a hatalmas.

A legény, aki képzeletében újra végigéli ezt a jelenetet, az egyik alvónak erős meghorkantására egyszerre a valóság állapotára ocsúdik:

Amerikában van, bányamunkás az apjával együtt – szénbánya munkása.

Maga a pap tanácsolta nekik, az öreg plébános főúr, hogy odamenjenek. Nem sok időre, csak egynéhány esztendőre.

Az asszonynak mondta pedig ezt a pap, hogy az asszony őhozzá ment a panaszával: egyre részegesebb az ura, egyre több az adósság. És a pap ismerte a nótát, amely így kezdődik:

Verd meg Isten azt a papot…

– Csak biztasd rá az uradat. Én is a lelkére beszélek: szokjék le az idegen ég alatt az italról, és fizesse meg apránként az adósságát a kocsmárosnál.

Hosszú és kedvetlen tanácskozások indultak akkor otthon a hajlékban. Az asszony sírt, hogy jaj, ő nem marad magára. Kelessének lógott a feje. (A pap okos ember, tanult ember, a szava Isten szava. De hát Amerika messze idegen világ: hogy lehessen elhagyni házat, földet, asszonyt, gyerekeket?!)

S ballagott búsan a kocsmába, hogy könnyítsen a lelke terhén.

– Az istenfáját annak a papnak: még hogy én világgá menjek! Itt hagyjam házamat, födémét, feleségömet, gyerökömet. Kutya se hagyja el a kölykét.

A társaság rábólogatott Kelesse igazára, aztán a beszéd más okosságokra és vidámságokra fordult.

Mert az élet csak a kocsmában élet. Ami kívül van, az már csak munka, gond, fáradalom, kedvetlenség. Ahány ember, annyiféle: kiki a maga igájában. A kocsmában ám se iga, se gond. Asszonyok nem kellemetlenkednek. Ellenben az okos és kedves emberek együtt pélpáznak. Újságot is olvasnak néha. Együtt okosodnak. Minden politikának fenekére látnak ők. Falu dolgainak is. S leggyakrabban persze a pohárnak.

Ám a rokonság is a pap szavát támogatta. Különösen János sógorék. Ha a gyermekeit nem tudja elhagyni, osszák meg: a kisebbik maradjon otthon az anyjával. A nagyobbikat vigye el magával – Amerikában a gyerek is pénzkereső.

– Nem, Palikámat nem engedem! – jajgatta az asszony –, iszen, ha nagyobb volna.

S igaz is, hogy Pali még a tizenkettedik évét se töltötte be akkor. S arra a korra is fejletlen volt: még ágaskodnia kellett, ha az asztalon keresett valamit.

Kelesse megint a cégérnek indult.

– Az istenfáját annak a papnak – panaszolta ottan –, olyan a házam, mint a siralomház.

Aznap azonban félreszólította a kocsmáros:

– Tudja kend: halandók vagyunk. Én is meghalhatok, kend is meghalhat, Isten őrizze. De az adósságot nem szokták melléje temetni senkinek. Nem azért, hogy fizessen kend, én nem mondtam. Szorítottam én valaha kendet, hogy fizessen? Soha, egy szóval se. Igaz? De hát lássa, én is meghalhatok, kend is meghalhat – éljen százhúsz esztendőt –, de nem lehet tudni… Aztán, lássa, ha valamelyikünk meghal, különbözés támadhat: az én maradékaim talán többet követelnek, mint amennyit a maga maradékai gondolnak: legjobb írásba tenni, betáblázni…

– Mán megint?

Dolfi vállat vont. – Ötszáz korona és hetven fillér, Kelesse gazda. Itt a könyv: tessék megnézni. Itt nincs hamis betű. Itt nincs hamis szám. Mondta énrólam valaha valaki?…

– De hát mennyi most mán egy summába, Dolfi?

Dolfi fogja a plajbászt: számít.

– Háromezer korona és százhat fillér, Kelesse gazda. Bizony sok. De hát kértem én valaha? Fizet kend, amikor akar.

Kelesse homloka elborul.

– No, sok. –

S bújában aznap kétszer annyit ivott.

Végre a papnak meg a rokonságnak sok unszolására Kelesse is elfogadta, hogy meg kell mentenie, ami menthető. Az asszony is engedett. A pap kezességet vállalt, hogy a fiú se el nem vész az úton, se tengerbe nem esik, sem az oroszlánok meg nem eszik: három-négy év, s visszakerülnek; a földekről letisztul az adósság. És hát ami fő: Kelesse elszokik az italtól is. Kelesse ezt esküvel ígérte: megesküdött a papnak, hogy Amerikában nem kocsmáz.

– Isten engem úgy segéljen, hogy soha többet én se borra, se pálinkára nem nézek.

A búcsúzás nehéz volt: mikor a vonatra ültek, az anya azt jajgatta, hogy megszakad a szíve. Százszor megcsókolta a fiát.

– Ó, egyetlen elsőszülöttem… ó, magzatom…

A fia is sírt a kezén. Végtére el is ájult az asszony. A vonat indulását nem is látta.

Pali erre mindig elnehezülő szívvel emlékezik.

Hét éve is elmúlt már, hogy Amerikában vannak.

Kelesse a hajón csak állta a fogadást. Igen hányta a tenger a hajót. A legkáromkodóbb száj is úgy imádkozott ottan, mintha nem is Amerikába hajóznának, hanem a radnai búcsúra.

– Csak még egyszer tehessük földre a lábunkat, uram Istenem!

Hát aztán, hogy szerencsésen partra érkeztek, annak az örömére – már a jó Isten se számíthatja vétkül –, de ennek az örömére még tán a kutya is bort ivott volna ottan. Mégis hát behunyta a szemét, úgy ivott, mert nem feledte el az esküjét, hogy nem néz többé se borra, se pálinkára.

De hát nehéz a munka a bányában: hét végén csak le kell öblíteni azt a sok szénport, a jó Isten azért nem haragudhat. Mire való volna is másra a kocsma a bányászok telepén. Aztán szombat esténként csakis ott lehet megbeszélni a hazai ügyeket, politikát, munkabéreket. Kelesse nem maradhatott kívül a társaságon. S vasárnap reggelre mindig pénzetlenül virradt.

Annyi becsület mégis volt benne, hogy a fia keresetét nem itta el.

Ámbátor lehet, hogy nem is becsületből tette, hanem hogy az első szombaton a fiúra bízta a gúnyáját, tarisznyáját, a következő szombaton is így történt. A fiú megszokta, hogy szombatonként okosnak kell lennie. Hát ő vízen élő maradt. A maga keresetét szépen megtakarította.

Eleinte magánál tartotta. Zacskóban hordozta a nyakán. Később behordta a takarékpénztárba. Mikor már tizenöt éves volt, azon forgott az elméje, hogy farmot szerez majd Amerikában, s akkor az anyját meg az öccsét is által hozatja.

Ez a gondolat az apjának is tetszett: a harmadik évvégén megszerezte az amerikai polgárjogot.

– Sok mindenre jó az – biztatták az odahonosult magyarok –, és hát attól csakúgy visszatérhet, ha akar, amikor akar, az óhazába.

Hát mármost a fiú is amerikai polgár. Amerikai lovat hajt, és amerikai földet fog szerezni, mert Amerikában könnyebb a szerzés. És elhozatja az anyját meg az öccsét.

De hét él-e az anyja?

Levelet csak karácsonykor szoktak írni – mert drága a billog: huszonöt cent –, s húsvétra érkezik meg rá a válasz.

A karácsonyi levél mindig arról szólt, hogy rossz volt az év, csak Pali keresett. A húsvéti levél hazulról mindig arról szólt, hogy Kelesséné csak ép hogy a kamatot tudja fizetni a kocsmárosnak: a törlesztést Amerikából várja.

Az utóbbi karácsonyi levél se volt más, de hazulról nem érkezett még válasz, pedig már nagypéntek van.

Meghalt az anyja, bizonyosan meghalt, s talán épp abban az órában temették. Mert mikor Amerikában hajnal van, otthon délután van – így tanulta az iskolában, tehát igaz.

De hát miért csak az a leány állt a koporsónál?

Hol volt a rokonság?

Mégse lehet igaz!

És hát Biri is ma már nem nyolc-tíz éves. Ma már nem táncolna ő se a majomtáncoltatónak a dudájára.

Persze hogy bolondság volt az az álom.

Mácséktól még igazi temetésre se mennek át őhozzájuk.

– Tolvaj Mács!

Visszahanyatlott a szalmára, és aludt volna még, de az a koporsó…

Sose gondolt haza annyira nyugtalanul.

És hát az a leány is… Hogy kerül oda, ha csak álomban is, az az utálatos? Az a vércseszemű béka!

Tizenkét évtől tizenkilencig nagy-nagy hosszú idő, de a gyűlöletet nem eszi meg a rozsda. Az öregapjuk jó atyafiság volt egymással, csakúgy, mint mindenki a faluban. Hanem aztán összeharagudtak.

Akkor történt az, mikor a szabadságháború volt. A falubeli nemzetőrök szétvertek egy rác csapatot a határon, és elfogták a zsákmányukat. Annyi volt a szekér, hogy minden nemzetőrnek jutott belőle.