Simon-Székely Attila

A LÉLEK

MÍTOSZOKBAN
ÉS VALLÁSOKBAN

Kossuth Kiadó

A „Kereszténység” és „Judaizmus” egyes fejezeteinek szerzői:

Baptisták: GYŐRI KORNÉL, ny. tanszékvezető teológiatanár, Baptista Teológiai Akadémia, Budapest

Orthodoxok: MAGYAR ISTVÁN protoierej és TARKÓ MIHÁLY lelkész, Magyar Orthodox Egyházmegye, Budapest

Pünkösdiek: BARABÁS FERENC, a marosvásárhelyi Pünkösdi közösség vezetője; Lektor: DR. KOMESZ MÁTYÁS, kutató, főiskolai tanár, Evangéliumi Pünkösdi Főiskola, Budapest

Római katolikusok lélekről szóló része:

DR. JITIANU LIVIU atya, Németország; Lektor: DR. KRÁNITZ MIHÁLY, római katolikus teológus, egyetemi tanár, rektorhelyettes, Pázmány Péter Katolikus Egyetem, Budapest

Judaizmus: DR. BORSÁNYI SCHMIDT FERENC, egyetemi tanár, Országos Rabbiképző-Zsidó Egyetem, Budapest; Lektor: DR. SCHŐNER ALFRÉD, rabbi, egyetemi tanár, Országos Rabbiképző - Zsidó Egyetem rektora

Általános szaklektorok:  DR. SZÁSZ ILMA, összehasonlító vallás-kutató,

mentálhigiénikus orvos, címzetes egyetemi tanár, Budapest

SEBESTYÉN MIHÁLY, történész

Teleki-Bolyai könyvtár igazgatója, Marosvásárhely

A kutatást és a könyv nyomtatását támogatták:

MTA Határon Túli Magyar Tudományosságért Ösztöndíj Program

Domus Hungarica Scientiarium et Artium Alapítvány

Mozgáskorlátozottak Egyesületeinek Országos Szövetsége (MEOSZ)

Pro Professione Alapítvány

Tartalom

Bevezetés

1. AZ ŐSEMBER LÉLEKFELFOGÁSA

2. BRÁHMANIZMUS, HINDUIZMUS ÉS A VÉDÁK

3. BUDDHIZMUS

4. Egyiptomi lélekkép

5. FINNUGOR MÍTOSZOK VILÁGA ÉS A KALEVALA

6. Indián lélekhit

6.1. ÉSZAK-AMERIKA

6.2. KÖZÉP-AMERIKA

6.2.1. MAJÁK

6.2.2. AZTÉKOK

6.3. DÉL-AMERIKA

6.3.1. INKÁK

7. Judaizmus

8. KERESZTÉNYSÉG

8.1. RÓMAI KATOLIKUSOK

8.2. OrtHodoxok

8.3. PROTESTÁNSOK

8.3.1. REFORMÁTUSOK és EVANGÉLIKUSOK

8.3.2. ANGOL-AMERIKAI EREDETŰ PROTESTÁNSOK

8.4. ÚJKERESZTÉNY VALLÁSOK

8.4.1. KERESZTÉNY TUDOMÁNY MOZGALOM

 9. ÓPERZSA-IRÁNI MITOLÓGIA ÉS ZARATHUSZTRA

10. TÖRZSI HITVILÁG

10.1. AFRIKAI TÖRZSEK HITVILÁGA

10.2. ESZKIMÓ HIT

10.3. SZIBÉRIAI HITVILÁG

11. ÚJKŐKORI MEGALIT HITVILÁG

12. ÚJ VALLÁSOK

12.1. SZCIENTOLÓGIA EGYHÁZA

12.2. SPIRITIZMUS

Impresszum

Bevezetés

 Monográfiánkban az Olvasó betekintést nyer a világ néhány mítoszának és vallásának lélekről alkotott képzetébe, lélek-univerzumába.

 A lehető legnagyobb objektivitással tárgyaljuk a különböző hitrendszerek lélekről alkotott felfogását, elemezzük azt a módot, ahogyan a lélek fogalma beleilleszkedik az adott vallás egész rendszerébe, kialakulásától a teljes kifejlődéséig. Bizonyos vallásoknál a lélek annyira központi szerepet tölt be, hogy bemutatása külön könyv terjedelmét igényelné. Ezek esetében csupán a szűk lényegre szorítkoztunk. Az „Indián lélekhit” fejezetben földrajzi ill. időrendi sorrendet követtünk, a „Kereszténység” esetében pedig, időrendi ill. alfabetikus sorrendbe tettük az alfejezeteket. A nagyfejezetek betűrendi sorrendet követnek.

 Általában miért tanulmányozzák a mítoszokat és legendákat? Az egyik ok, amiért érdemes tanulmányozni őket, hogy olyan hitnézeteknek és szertartásoknak az alapját képezik, amelyek még ma is megtalálhatók a vallásokban. A halhatatlan lélekbe vetett hitet például nyomon követhetjük az ősi kínai, az asszír-babiloni, az óind-védikus mítoszoktól az egyiptomi, a görög és a római mitológián keresztül egészen a kereszténységig, ahol a teológia egyik alaptanításává vált. Megállapíthatjuk, hogy bizonyos dolgok, mint közös szálak, mindig visszatérnek: a teremtés, a vízözön, az istenek és félistenek, a lélek halhatatlansága és a napimádat.

 De miért olyan fontos a lélek témája az emberiség mitológiájában, vallásaiban, kultúrájában, egyetemes létében? Erre a kérdésre a válasz megadja a másik okot, amiért fontos tanulmányozni a különböző mitológiákat, vallásokat, filozófiai rendszereket, tudományos elméleteket: a lélek, melynek szűkebb része a tudat, a magasabbrendű élőlények lényege, létének alapvető, meghatározó entitása. A mitológiák és vallások túlnyomó többségének is ez a   kiindulópontja, lényege és célja. Mondhatjuk, hogy az emberi hit és a tudomány ezt tekinti axiális, meghatározó problémájának. Akkor, amikor feltesszük a kérdést, hogy „Ki vagyok én?” „Mi is az én?” „Miért éppen én vagyok az, vagy miért létezik az én énem is?”, akkor tulajdonképpen a lélek eredete, mibenléte felől érdeklődünk. Ezeket a kérdéseket minden időben, minden ember és minden nép feltette, bizonyos formában. A lélek az emberi lét alfája és omegája.

 A vallások többsége azt tanítja – és ez sok ember hitének a lényegét képezi -, hogy az embernek halhatatlan lelke van, ami a halál alkalmával egy másik birodalomba, a „másvilágba”, a „túlvilágba”, az égbe, a pokolba vagy a purgatóriumba megy át vagy visszatér az ún. reinkarnációban.                       

 A Magyar Értelmező Szótár{1} szerint a mítosz: „Isteni lényekről, hősökről, az ősidők eseményeiről szóló monda, hitrege.” A legenda: „Vallási tárgyú, különösen valamely szent életéről szóló csodás történet, ill. ennek műfaja.” A vallásról pedig így fogalmaz: „A társadalmi tudatnak természetfölötti erők és lények létézésébe vetett hiten alapuló formája.” Az Új Idők lexikona{2} ezt írja a mitológiáról: „Valamely kultúra mítoszainak összessége, ill. mítoszokkal foglalkozó tudomány. Mítosz (gör. szó, beszéd, szóbeszéd, monda) a világ keletkezéséről, a természet nagy tüneményeiről, az istenekről és az ősidők isteni származású hőseiről szóló elbeszélés. A mitológia a kulturális fejlődésnek a filozófia és a természettudomány kialakulását megelőző fokán valamely nép világképének teljes foglalata és azontúl is a vallásos élménynek, sőt részben a történeti tudatnak is egyik legfontosabb kifejező eszköze. Mint ilyen, a mitológia egy-egy kultúra egyik legjellemzőbb oldala ... másfelől viszont az emberi gondolkodás tértől, időtől és népfajoktól független, alapvető formáinak egyezése folytán egyébként semminémű rokonságot nem mutató, távoleső népfajok mítoszai is kínálkoznak az összehasonlításra.”

 A mítoszalkotás az emberi kultúra történetének egyik legfontosabb jelensége. A mítosz a primitív társadalmakban a világ megértésének fő formája, a maga korának világélményét és világértését fejezi ki.{3}

 Bellinger{4} Nagy valláskalauz c. monumentális művének előszavában a vallások kialakulásáról írja: „A legelső kérdés: Ki vagyok? Az embernek ez az önmagára irányuló kérdése mindig újra és mindig másként jelentkezik mindenkinél. Az emberi lét meglevő és maradandó kérdése: Mi az ember? Az a kérdés, hogy mi az élet értelme és célja, különösen élesen vetődik fel akkor, amikor megtapasztaljuk a szenvedést és az (értelmetlen?) halált. Miért az ínség és éhezés, miért van annyi gyűlölet és erőszak, van-e értelme? Honnan jövök, hová megyek? Milyen út vezet a boldogsághoz? Az emberi élet valamiféle út. … Azt a módot, ahogy az ember a környezetét, a világot, mint egészt és ennek értelmét, valamint a saját létét szemügyre veszi és megítéli, világnézetnek nevezzük, amely a világ dolgainak átfogó összefüggését keresi a valóság egységes elvű, egyetemleges szemléletét és magyarázatát. Abban a pillanatban, amikor az emberek valamely világnézetből levonják az életvitelüket érintő következtetéseket, amikor a közös érték- és célképzetekből életük normáit kialakítják, létrejön a vallás.”

 A fentebbi megállapítások alapján úgy döntöttünk, hogy enciklopédiánkban a világ mitológiáit és vallásait nem osztjuk e két fogalom szerint külön csoportokba, hanem mivel ezek egymást átfedő fogalmak, a különböző népek hitvilágait és világszemléleteit az ókortól a modern korig alfabetikus sorrendben tárgyaljuk a lélekfelfogás szempontjából.

 Ugyancsak Bellingertől idézek:{5} „Világvallásnak azok a vallások tekinthetők, amelyek azáltal különböznek a többi, csak meghatározott régiókra és/vagy egyes törzsekre vagy népekre vonatkozó vallástól, hogy tanaikat egyetemes érvényességgel hirdetik, és hogy a föld minden régiójában elterjedtek, és/vagy hogy követői a világ lakosságának jelentős részét teszik ki. Emellett semmi sem indokolja, hogy egy ilyen világvallást, mint ún. „nagy vagy kultúrvallás”-t többre tartsunk az ún. „primitív vallások”-kal szemben. Jelenleg kilenc világvallás van, ezek hívei együtt a jelenkori vallások összes követőjének 94%-át, a világnépességnek 74%-át alkotják. Ez a 9 világvallás kivétel nélkül Ázsiában született.” Majd Bellinger felsorolja a 9 világvallást, követőinek létszámmérete sorrendjében: kereszténység, iszlám, hinduizmus, buddhizmus, kínai univerzizmus, zsidóság, szikhizmus, baháizmus, dzsainizmus. Az egyéb vallások követőinek százalékarányát a többi valláshoz viszonyítva 6%-ra teszi. Monográfiámban csak azokkal a vallásokkal foglalkozom, amelyek a lélekfelfogásukban eltérő nézetet vallanak a többiekétől.

 Edward Burnett Tylor „a brit anthropológia atyja”{6}, alkotta meg az ún. animizmus fogalmát. E fogalomról Simon Róbert így ír:{7} „A másik nagy és maradandó vallástörténeti és ethnológiai gondolat{8} az animizmus volt.{9} Noha ő maga utal arra, hogy a „lélekből” (anima) levezetett fogalmat már a 18. századi phlogiszton-teória is használta, ám vallástörténeti jelentését Tylor adta. Ő maga is úgy ítélte, hogy ezzel a felfedezéssel a vallásfilozófia alapját vetette meg („groundwork of Philosophy of Religion”), amelynek érvényessége „a vadaktól a civilizált emberekig terjed”.{10} Az animizmus alapja „a szellemi lényekben való hit”.{11} Ezt tekinti egyúttal a vallás minimális definíciójának, amely éppen általános jellege miatt minden vallási rendszer alapját képezheti, és szemben áll a világi materializmussal (I:389). Az animizmusnak, Tylor szerint, kettős gyökere van: «Úgy tetszik, mintha a kultúra alsó fokán álló gondolkodó embereket a biológiai problémák két csoportja érintené mélyen. Először az, hogy miből fakad a különbség az élő test és a holttetem között; mi okozhatja az ébredést, az alvást, a révületet, a betegséget és a halált? Másodsorban, mik lehetnek azok az emberi alakok, amelyek megjelennek az álmokban és a látomásokban? A jelenségek e két csoportjával szembekerülve ősi vad filozófusok gyakorlatilag az egyik segítségével adtak számot a másikról, egyesítve azokat egy olyan fogalomban, amelyet mi kísértet-léleknek (apparitional-soul), szellem-léleknek (ghost-soul) nevezhetnénk».{12} A korai gondolkodó ember ebből tehát azt a tanulságot vonta le, hogy minden emberhez tartozik egy élet(et adó lélek) és egy fantom szellem. A számtalan hiedelem és képzet mellett meggyőzően utal a nyelvészeti bizonyítékokra, amelyek megerősítik azt, hogy számos nyelv őrzi, egyebek mellett, az árnyék és a szellem azonos elnevezését (utal Chamisso csodálatos Peter Schlemihl történetére, ahol az árnyék elvesztése nyilvánvalóan a lélek elvesztését jelenti,{13} ám sok nyelvben szoros összefüggés van a lélek és a lélekzet között (lásd a héber nefes, ruah és nesamah, az arab nafas és ruh jelentésgyökérzetét, de hasonló a helyzet a szanszkrit átman és prána szavakkal, a latin animus, anima, spiritus szavakkal vagy a görög pszükhé és pneuma szavakkal{14}). A korai kultúrákban a növényeknek, állatoknak és az élettelen tárgyaknak is lelket tulajdonítottak.{15} Ez lenne az animizmus első fázisa. A különböző lélekképzettel aztán (ebből alakult ki a politheizmus) mind több természeti jelenséget és eseményt próbálnak megmagyarázni, hogy aztán a sokistenhit átadja a helyét a monotheizmusnak, amely «a civilizált ember animizmusa».”

 Tylor az animizmus elméletéről fő művében, a Primitive Culture-ban így fogalmaz:{16}

 „A kultúra általunk ismert legalacsonyabb fokán találkozunk azzal a mélyen gyökerező elképzeléssel, hogy a bennünk lakozó lélek az álmokban és látomásokban elhagyja a testet. Nincs okunk feltételezni sem azt, hogy ezt a hiedelmet a bennszülöttek úgy vették volna át a kultúra magasabb fejlettségi fokán álló törzsektől, sem pedig azt,     hogy ez egy olyan magasabb kultúra maradványa lenne, amelyet a bennszülött törzsek az idők folyamán elvesztettek. Amit ugyanis itt mi primitív animisztikus elméletként adunk elő, tökéletesen jellemző a bennszülöttekre, akik – úgy tűnik – érzékeikre támaszkodva ragaszkodnak hozzá, és a számukra legésszerűbbnek látszó biológiai elmélet alapján értelmezik.

 Olykor hallani olyan véleményeket is, amelyek szerint a bennszülöttek lélekkel kapcsolatos vallási tanai és gyakorlatai egy ősi, erősen vallásos kultúra maradványai. Egy olyan távoli ősi vallás nyomai tehát, amelyet ebből a nemesebb állapotból elkorcsosult törzsek torz emlékezete őrzött meg hiányosan. Könnyen belátható, hogy a kevés, ráadásul a környezetéből kiragadott tény efféle magyarázata elfogadhatónak tűnik bizonyos elmék számára. Ám a témához alapos rálátással közelítő kutatók egy ilyen argumentumot aligha tartanak helytállónak.

 A bennszülöttek animizmusa önmagában magáért beszél, ti. saját eredetét magyarázza meg. A civilizált ember animizmusa – bár a tudás magasabb szintjének jobban megfelel – nagymértékben csak úgy értelmezhető, mint egy régebbi és kezdetlegesebb rendszer fejlettebb eredménye.

 A bennszülött doktrínák és rítusok azok, amik – filozófiájuk alapján – a természetes evidenciák közvetlen eredményei és a gyakorlati célok aktusai. A magasabb kulturális szinten állók doktrínái és rítusai utalnak, többek között, a réginek az újban történő fennmaradására, a régi gyakorlatnak az újhoz való alkalmazkodása során történő megváltozására, valamint a régi gyakorlat elhagyására, mivel az már nem egyeztethető össze az újjal.

 Vessünk egy pillantást arra, hogy milyen általános viszonyban áll a bennszülött törzsek lelkekre vonatkozó tana a barbár és kulturált népek hasonló tanaival. A civilizálatlan népek esetében a lélekre vonatkozó tanok figyelemre méltó következetességgel és alapossággal vannak kidolgozva. Az állati lélek létezését is elismerik az emberi lelkekről szóló elmélet természetes kiterjesztéseként; a növények és fák szellemeiről nem szólnak túl világosan és bőven, az élettelen tárgyak lelke pedig, a legszélsőségesebb módon tágítja az általános kategóriát. Attól kezdve, hogy az emberi gondolkodást kutatjuk annak a civilizálatlan szakaszától a barbarizmuson keresztül a civilizáció fázisáig, úgy találjuk, hogy az elmélet állása jobban alkalmazkodik a pozitív tudományhoz, bár kevésbé teljes és következetes. Már jócskán a civilizált szakaszon belül, az emberek még mindig úgy tesznek, mintha egy kicsit továbbra is hinnének a lélekben vagy a szellemvilágban, holott természettudományos ismereteik jóval meghaladják az ilyen kezdetleges filozófiát.

 A növények lelkével kapcsolatos tanokra vonatkozóan töredékes bizonyítékunk van arra, hogy ezek a történelem folyamán hogyan omlottak össze Ázsiában. Napjainkban, hazánkban az állatok lelkéről szóló elképzelés kihalni látszik. Az animizmus visszahúzódik, és elsődleges pozíciójában, az emberi lélekről szóló tanban koncentrálódik. Ez a tan végletes változásokon ment át a kultúra folyamán. Túlélte az egyetlen hozzácsatolt argumentum – az álmokban és víziókban látott lelkek és szellemek objektív realitása – szinte teljes elvesztését. A lélek lemondott éteri szubsztanciájáról, és anyagtalan entitássá, „az árny árnyékává” vált.

 A lélek elmélete elkülönül a biológiától, valamint az elmét kutató tudománytól. Ezek ma már az élet és gondolkodás, az érzékszervek és az intellektus, az érzelem és akarat jelenségeit vizsgálják, tisztán kísérleti alapokon. Kialakult egy szellemi termék, amelynek már a puszta léte is mélységes jelentőséggel bír. Egy olyan „pszichológia”, amelynek már semmi köze sincs a „lélekhez”.

 A lélek helye a modern gondolkodásban a vallás metafizikájában van, ahol sajátos feladata az, hogy az eljövendő élet vallási doktrínájának intellektuális oldalához hozzájáruljon. Ezek azok a változások, amelyek az animisztikus hitet a világ kultúrájának egymást követő szakaszaiban jellemezték. Mégis nyilvánvaló, hogy mindezen mélyreható változás dacára az emberi lélekről szóló felfogás lényegét tekintve folyamatosan jelen van a bennszülött gondolkodó filozófiájában éppúgy, mint a modern teológiaprofesszor gondolkodásában. A kezdeti meghatározásától fogva – élettel megtöltő, elválasztható, túlélő entitás – az egyén személyes létezésének eszköze maradt. A lélek elmélete a vallásfilozófia rendszerének egy nagyon fontos része, amely a mentális kapcsolat töretlen láncát létrehozva egyesíti a bálványimádó, civilizálatlan bennszülöttet a kereszténnyel. Azok a felosztások, melyek a világ nagy vallásait intoleráns és ellenséges szektákra bontották, nagy részükben felületesek, főleg akkor tűnnek annak, ha összehasonlítjuk őket azokkal a legmélyebb vallási szakadásokkal, amelyek elválasztják az animizmust a materializmustól.{17}”

 Az ismert német valláskutató és indológus, Helmuth von Glasenapp a világ öt legjelentősebb vallását – a bráhmanizmust, buddhizmust, kínai univerzizmust, kereszténységet és iszlámot – bemutató könyvében így ír:{18} „A kelet- és dél-ázsiai hitformák szellemi struktúrájának azonos irányzata megmutatkozik még a következőkben is: valamennyi szoros és szerves kapcsolatban áll a természetvallásokkal oly módon, hogy nap- és holdistenekben, az elemek stb. isteneiben hisznek, míg a nyugati nagyvallások többé-kevésbé feladták ezt a kapcsolatot a természettel. A keleti vallások a fejlődés olyan fokaiig nyúlnak vissza, amelyeket a kereszténység és az iszlám – legalábbis ami hivatalos képviselőiket illeti – mint rég túlhaladott „pogányságot” elutasítanak. Másrészt a hinduizmus, buddhizmus, konfucianizmus és taoizmus, ellentétben a Bibliával és a Koránnal, nagymértékben filozofikus jellegű. Ha a kereszténység és az iszlám nagyszerű metafizikai rendszereket alakított is ki, ezek tekintélyének érvénye korlátozott, semmiképpen nem egyenértékű az isteni kinyilatkoztatás irataival vagy az alapító műveivel. A nyugati vallásokban a hit és a tudás közötti küzdelem tartós maradt. A Kelet vallásai viszont hivatalos megnyilvánulási formáikban is olyan intellektuális szférákba emelkednek, amelyeket a nyugati vallások érdeklődési körükön kívül állónak tekintenek, vagy amelyek ellen, mint az igaz hittel ellentétben állókkal küzdenek. A kereszténység és az iszlám tehát válaszfalat emelt az igaz és a hamis közé, míg a Kelet tanai többé-kevésbé valamennyi hit- és kultuszformában a transzcendens igazság kifejeződését látják. A nyugati rendszerek többsége a fény és sötétség ellentétét hirdeti, Keleten ezzel szemben a metafizikai nézetek fokozatosságáról szóló elképzelés él, amely nézetek összességükben harmonikus egészet alkotnak.”

 A XX. század egyik legnagyobb társadalomkutatója, a vallásszociológia jeles képviselője, Max Weber, a „Gazdaság és társadalom. A megértő szociológia alapelvei.” c. szociológiai munkájában ezt írja a lélekről:{19} „… a „lélek” nem egy személyes lény, de nem is valamiféle személytelen lényeg. Nemcsak arról van, szó, hogy nagyon sokszor naturalista módon azonosítják azzal, ami a halál után nincs többé – a lehelettel, a szívveréssel –, és úgy képzelik, hogy a testben lakozik, amelyet elfogyasztva magáévá teheti az ember például az ellenség bátorságát. Elsősorban inkább arról van szó, hogy a lélek gyakran egyáltalán nem valami egységes dolgot jelent: más az a lélek, amely álmában hagyja el az embert, és más az, amely fölül száll ki belőle, amikor az „eksztázis” állapotában a szíve a torkában dobog, és a lélegzete elakad. Ezektől megint csak különbözik az a lélek, amely az ember árnyékában lakozik, vagy az, amely a halála után mindaddig a holttestben vagy a holttest közelében tanyázik, ameddig megmarad belőle valami. Megint más az a lélek, amely valamiképpen továbbra is azon a helyen van, ahol korábban tartózkodni szokott, s irigyen és haraggal figyeli, hogyan élvezik az örökösök, ami valaha a halotté volt, vagy az, amely álmukban vagy látomásként megjelenik az utódoknak, és megfenyegeti őket, vagy tanácsokat ad nekik. Végül, pedig mindezektől különbözik az a lélek, amely képes átköltözni valamilyen állatba vagy egy másik emberbe, főként egy újszülött gyermekbe. Ezek mind mást jelentenek, és jelentésüktől függően szerencsét vagy balszerencsét hoznak. Még a megváltást hirdető vallások sem kivétel nélkül fogadják el azt a felfogást, amely a „lelket” mint a „testtel” szemben önálló egységet gondolja el; nem is beszélve arról, hogy néhányuk (például a buddhizmus) éppen ezt az elképzelést utasítja el ismételten.”

{1} 1972

{2} 1936-1942, 17-18. köt.

{3} Mitológiai Enc., I., 1988

{4} 1993, 5

{5} 1993, 403

{6} Simon, 2003

{7} 2003, 297, 298

{8} az első az ún. survival, továbbélő jelenség, mely szokásokból, nézetekből áll – szerző megj.

{9} kifejtését lásd a Primitive Culture (1871) c. munkája XI-XVII. fejezeteiben,  I. 377-453, II.:1-327

{10} I:385

{11} „Belief in Spiritual Beings”, I:383

{12} 1871, I:387

{13} lásd I:388sq

{14} lásd I:390sq

{15} II:113

{16} Simon, 2003, 305-306-307 alapján idézem

{17} E. Tylor, Primitive Culture, London, J. Murray, 1871, I:377-385, 451-453

{18} 1998, 192

{19} Simon, 2003, 461