Simon-Székely Attila

A lét szerkezete

Kossuth Kiadó

Szaklektorok:

Logika, a végtelen episztemológiája és ontológiája:

Láday Zoltán

filozófus, I. fokozatú tanár

Filológia:

Járay Fekete Katalin

filológus

Fizika:

Simó Katalin

fizikus, kémikus, I. fokozatú tanár

Ábrák:

Simon Melinda

műszaki-rajztanár

Tartalom

A fotonkvark (fk.) és térrész (té)

A tér alakja

Az önmagába történő visszatérés elve

Térstruktúra-elv

A burok nélküli fk.

Tekinthetjük-e valamely esetben, azonosnak a rendűséget a szintűséggel?

Csőrendszerek

Összesűrűsödhetne az anyag hirtelen az Univerzumban?

Szimmetrikussá teszi az fk. az általa alkotott végtelent?

A végtelen kontinuum egymást végtelenszer metsző gömbjei

Az fk.-végtelen

Fogalomtár

Irodalom

Táblák

Abstract

Impresszum

A fotonkvark (fk.)
és térrész (té)

A tér alakja

„Minden, ami mozog anyag, testtel bíró és megfordítva…

Mozgás van szüntelen, nyugalom soha, (semmikor, sohasem)”

Bolyai János

1.

 A tér, abszolút végtelen, alakjáról csak kívülről nézve beszélhetnénk, ellenben ez nem lehetséges, mert ha végtelen, akkor mindig benne vagyunk. Egyedül a tér az, ami, még ha más megjelenésben is, de minden körülmények között létezik. A tér vizsgálására lehetőség nyílik egy részének elkülönítésekor.

1. ábra

Ha a teret egy kockának, téglának képzeljük, akkor, ha a középpontban levő térrésztől a szélek felé egy egyenest húzunk, a négy sarok felé irányított bizonyos egyeneseken több más térrész fekszik, mint a többi egyenesen. Ha egy gömbnek képzeljük, akkor akármerre húzunk több egyenest, minden olyan egyenesen, amely átmegy a középponton, egyenlő menyiségű térrész fekszik. Tehát a kockában, téglatestben is egy irányból több térrész képeződik le a középpontra, mint egy adott másikból. Ezért ezek a testek nem szabályosak. A gömbben a középponti legkisebb rész, egy pont, a tapasztalatok szerint is hasonlít ahhoz a testhez, amelynek a középpontját szimmetrikusan alkotja, és körülötte koncentrikusan – vagy a gömbön belül vehetünk akármilyen pontokból alkotott formát – helyezkedik el a többi ugyanolyan rész. Ezek mind a középpontba tendálnak, tehát mind középpontok lehetnek.

 Ebben az esetben egy kiválasztott egységet tárgyaltunk, de a világosabb felfogás kedvéért, úgy tekinthetjük, hogy a tér mind ilyen egységekből épül fel. Az általunk felfogható, akár abszolút végtelen is, mindig csak egy része – a tudat felfogóképességének szélesedésével növekvő – a valódi, tulajdonképpeni végtelennek. A hely, ahol ezek a térrészek elhelyezkednek, nem meghatározott, elméletileg bárhol elhelyezkedhetnek, önmagára leképeződik a tér, tehát a részei is leképeződnek.

2. ábra

 Abban a pillanatban, amikor a középponti térrész kiugrik e helyből, tehát mozgást nyer, azt jelenti, hogy a térben helyet foglalt el és ezáltal meghatározottá vált a helye, vagyis a végtelen szempontjából éppen a határozatlan, már középpont vagy relatív középpont szerepét a térben nem tölti be (csak az általa alkotott újabb sűrűsödés utáni térrész középpontja).

 Amint az első fk.-k megjelennek egy, általunk kiválasztott térben, ezáltal már rendezetlenné válhatott a tér e része, vagyis a leírt kezdeti rendszer megbomlott, mert a középponti térrész elkerült innen, tehát a gömb középpontja mostmár időben továbbtevődött. ĺgy ez a rend már csak ott lehet jelen, ahol még nincsenek fk.-k, de ezek szerint keletkezni fognak. Tehát, pl. az Univerzum üres terében nem találunk kezdeti rendezettséget, mert itt fk.-k mozognak.

2.

3. ábra

Adott körülmények között, a térben az fk.-ból létrejöhet másik nagyobb vagy kisebb fk. – maximális sűrűsödés folytán -, amely a térben ugyanúgy viselkedik{1}, mint az előbbi, csak szintkülönbséggel rendelkezik, de ez a térben nem észlelhető. Az idő gömbje az energia{2} anyaggömbjével egy szinten van és e kettő a térben növekszik.

 A tér egy kijelölt végtelen, az anyag és az idő relatív végtelen.

 A 3. ábrán látható körön – a térben gömbön – az fk.-szint és az óriáskvarkszint bármely pontban lehet. Eszerint az idő az energia változása – valójában egyik megnyilvánulása az anyagnak – felsőbb szinten az anyagban.  Az idő, tér és energia az ábrán egyformán jelenik meg, együtt egy gömböt alkotva. Az idő és az fk. egy síkban vannak feltüntetve, tehát a papír síkjában levő kör e kettőt jelenti. Ez a kör a spirálból, csak egy szakaszt jelent, amelyet az fk.-k – energia és idő – alkotnak a térben. A spirál középpontja egy hipotetikus kezdet; az az egység, amikor is egy adott térrészben, csak egy fk. létezett volna. Tulajdonképpen abban a térrészben, ahol, és amelyből mint saját térrészből mindenik fk. keletkezik, abban a pillanatban csak ő létezik egyedül.

 A két végtelen – pozitív és negatív – a folytonos vonalú körön akárhol találkozhat, ezáltal egyet alkotnak, mert az anyag is akármelyik pontban sűrűsödik, (vagy teljesen, ami fk.-t eredményez, vagy részlegesen, ami újabb tágulást tesz lehetővé, de ez az akármelyik pontban való sűrűsödés nem csak az egybeesés pillanatára vonatkozik!); Feltéve, hogy a térben több olyan sűrűsödő anyagrész található, mely egy-egy fk.-t alkothat, melyek egymáshoz közeledve még nagyobbat alkothatnak – úgy ahogyan az anyag általában -.

 A kör hipotetikus közepe (a spirál-közép) egyenes vonal, amely egy kontinuum-impulzusból állhat.

4. ábra

 Az anyagi tömeg részei úgy tágulnak egymástól is, hogy már kezdettől fogva egy kisebb, mindig a nagyobb rész felé vonzódik.

 Ha az anyag, pl. a mi Univerzumunkban elérné a maximális sűrűséget, ez is egy fk.-vá alakulna, amely része lenne egy másik térnek. (Csak az fk.-val töltött tér része.) Egy abszolút sűrűség ellenben, csak akkor jöhetne létre, ha a másik tér – egy alsóbb – fk.-i is abszolút módon sűrűsödnének. Kezdetben, amikor a mi Univerzumunk létrejött, egy általános sűrűsödésnek kellett volna bekövetkeznie, mely szerint minden tér fk.-i sűrűsödtek volna, ez pedig egy általános térösszehúzódást eredményezett volna, mely nem volt lehetséges, lévén hogy ezáltal értelmetlen lenne a végtelen — nagykörülményünk szerint — tehát nem feltételezhetnénk a végtelent. ĺgy, azt feltételezhetjük, hogy e sűrűsödéskor, valamely véletlen folyamat folytán, valamely szinten létrejött egy sűrűsödés, mely tulajdonképpen olyan szinten történt — azon a kontinuumrészen —, amely a mi szintünket is érintette, ezáltal itt is sűrűsödés ment végbe. A térben egy helyi sűrűsödés következményeként, valahol egy nagyobb fk. jöhetett létre, úgyhogy kialakult a mi szintünk is.

3.

 Feltételezés arról, hogy ha az egységnyi alaptérben két fk. létezik, miért keletkezik egy harmadik: A mozgás nélküli téregységbe felváltva két másik mozgó fk. ugrik, így az előbbi egy bizonyos pillanatnyi energiát nyerhet. Ebben az esetben a párból egy hármas csoport jöhet létre és adott ideig így marad, helyi vagy nagyobb mértékű sűrűsödésig.

Adott alapegység:

5. ábra

Lehetséges, ha fennáll: 2n + T, ahol n egy fk. mennyiség, T térrész.

 Az fk.-k ezt a hármas formát igyekeznek létrehozni (majd adott helyzetben tömörülni), de a térben sokkal több hely van, mint amennyi fk. (több térrész az fk.- párosok számára), ezért ezekbe mind beleugrálnak, igyekeznek betölteni az egymás körüli részeket, lévén kisebbek a fotonoknál, a fénysebességnél, bizonyos fokkal, nagyobb sebességértékkel rezegnek egymás körül.

 Egy adott irány felé több fk. irányul, ezért az általuk alkotott részecske ezen irányba tevődik tovább. Ha a részecske a már meglévőkhöz, több fk.-t kap a külső körrnyezetből a tömeg és a sebesség – ez utóbbi, ha már van irányítás – nagyobb lesz.

 Nem tudva azt, hogy milyen méretűek az fk.-k, a sebességüket sem lehet számszerint meghatározni (ez itt nem is fontos), csak azt, hogy nagyobb, mint a fotonoké, a tükörhatás és más, körülményi tapasztalatok szerint.

 A protont alkotó ún. közönséges kvarkokat közvetlen struktúraként felépítő részek ütköznek is egymással, a szélen levők meg ki-kiugrálnak, átmennek a másik kvarkba. Ez is egy lehetőség a proton-neutron instabilitás magyarázatára is, amelynek magasabbszintű megnyilvánulása lehet a mezon.

4.

 Ha feltételezzük, hogy a térben, bizonyos kezdeti állapotban két fk. létezett ezek egymáshoz közeledtek, mivel az fk. ahhoz a részhez közeledik, ahol kevesebb térrészt kell betöltenie{3}. Ha több fk. adott, akkor a máshelyt levő egyetlen fk. ehhez a tömörüléshez fog közelíteni, mivel itt kisebb a térrészek mennyisége, mint másutt.{4} Vegyünk szemügyre a térben egy energiapontot, mely egyenes vonalú egyenletes mozgást végez. Ekkor a térben csak a legtömörebb anyagrész, az anyagkvantum (vagyis fk.) van mozgásban, mégpedig rezgőmozgásban.

 Ha a térben létezik egy másik anyagkvantum, e kettő, adott egyenletes sebességgel egymás felé fog irányulni. A térben, akár egy anyagkvantumunk van, akár több, mozgása sosem egyenesvonalú, /csak egyenletes, és csak egy messzi szemlélőnek tűnne egyenesvonalúnak/, hanem rendezetlen, mert igyekszik a körülötte levő, minél több térrésznek átadódni. Ha a térben az egyik anyagi rész nem teljesen sűrű, nem tekinthető anyagkvantumnak, mert részei át fognak adódni a tér részeinek, tehát ezen anyagi rész szétválik, mondhatni szétrobban a térben. Ezen anyagi rész részei is az adott állandó, egyenletes sebességgel fognak átadódni a térrészeknek. Ha az anyagi rész egyedül marad a térben bizonyos sűrűségi szinten, részei szintén egymás felé fognak irányulni, mivel így fogják a legkevesebb térrészt betölteni. Ha létezik még a környező térben valahol anyagi rész, akkor távolságtól függően megoszlanak, erre is, arra is fognak irányulni.

 Ha egy anyagi rész majdnem teljesen sűrű – tehát fk.-i igen közel vannak egymáshoz -, de egyes helyeken van még benne térrész – hézag -, akkor nem bír önnálló, egységes alapkvantumként viselkedni, mivel ehhez az adott szinten teljesen sűrűnek kellene lennie. Ennek ellenére, ha van megfelelő mennyiségű térrész körülötte, egy része sűrűsödik, másik szétszóródik. Ez egyfajta „ősrobbanásnak” is tekinthető. Ezután a sűrűsödött rész mint anyagkvantum, elindul a térben, és addig végzi ezt a pontátadódást, amíg nem találkozik egy másik hasonló kvantummal, majd ehhez csatlakozik, együtt haladnak tovább – jelenlegi körülmény szerint időben és térben -, mostmár a többi létező kvantum felé, hogy így együttesen új dimenziókat, újabb struktúrákat és anyagrészeket alakítsanak ki a térben. Ez a folyamat a tér kitöltésére szolgál, az örökmozgást biztosítva.

 Ha a tér kitöltődne, megvalósulna egy általános anyagiasodás, és ez a folyamat, tulajdonképpen állandóan a végtelen valamely részein le is zajlik.

  = (-   +)             

  tér     parányi  óriási

(1. összefüggés)

Ezek a folyamatok, épp a végtelen fogalmából eredően nem képesek egyszerre végbemenni a végtelenben.

 Vajon létezett-e első fk.? Hogyan alakulhatott ki egy ilyen fk.? Szem előtt kell tartani, hogy ahhoz, hogy az önmagába való visszatérés elve teljesüljön, a térben kell léteznie egy másik anyagrésznek. Ha nem létezne, akkor a szingularitás lépne fel, vagyis, ha egy anyagrész elérte az abszolút sűrűséget, a térben továbbhaladna, és ezáltal csak ő maga létezne, így csak egy mozgás létezne. Ez ellenben azt feltételezné, hogy a végtelenben végbemenjen az abszolút sűrűsödés, amikor minden anyagrész egyetlen alaprésszé tömörülne, de ahhoz, hogy ez mozogjon, térre lenne szüksége. Ebben a pontban, pedig újra vissza kell térnünk a végtelen feltételezéséhez, tehát legelső fk. nem létezik csak relatíve{5}, és ez egy bizonyos körülményrész, anyagrész sűrűsödésekor jöhetett létre.{6}

 A tér legnagyobb része maga a tér, a legkisebb pedig, mindig az egy szinten jelenlevő legkisebb rész, kvantum, valamint a térrész. Ha egy adott körülményben már csak egy fk. is van, beszélhetünk a térben időről. Ez a kvantum – a mi körülményünkben –, időben és térben létezik.

 Tulajdonképpen mi is ez a kvantum? A tér egy adott szinten levő, legkisebb része, amelynek megvan az a képessége, hogy a mozdulatlan térrészeken keresztül halad, vagyis átadja azt a képességet, hogy mozogni tud. Az átadás adott gyorsasággal megy végbe, és ezen átadási gyorsaság az adott szinten – csak adott körülményben és nem az egész szinten – a legnagyobb sebesség, maga a mozgás. Egy adott kvantumnak a kezdeti haladási iránya az lesz a térben, amely felé a kvantum, keletkezésekor leadta önmagát, amely felé először ugrott.

 A térnek nincs középpontja, ami azt jelenti, hogy bárhol és mindenütt lehetséges egy középpont. Egy kiválasztott középpontból kvantumoknak kellene folytonosan kipattanniuk, azaz a középpont körüli mozdulatlan térrészek a középpontba sűrűsödnek, mely középpont egy mozgást nyerne.

 Ha ez így lenne, akkor a térnek egyszer teljesen be kellene sűrűsödnie, mivel egy vagy több középpontból állandóan kipattannának kvantumok és egymás mellett helyeszkednének el úgy, mint ahogy a mozdulatlan térrészek, azzal a különbséggel, hogy ebben az esetben mozgással rendelkeznek, tehát az általuk alkotott térrészeknek mozogniuk kell. Látjuk, hogy a teret mindenképpen valamiféle tartományokra kell osztanunk, mivel az egészet egyszerre nem foghatjuk át, hisz nem egységesként viselkedik (máskülönben is csak mint ciklusosat foghatjuk fel).

 Egy adott teret kell kiválasztanunk, mely kvantuma egy másik térnek.

 De miért nem pattannak ki állandóan a mozdulatlan térrészekből is kvantumok, ha a tér különben is sűrűsödésre törekszik? És ha igen állandóan, folytonosan, valójában betöltenék-e a teret? Hogyan, mi szerint válasszuk ki ezeket a középpontokat, térrészeket, hisz a tér végtelen? A tér is úgy viselkedne, mint az a kvantum, amelynek nincs mozgása, azaz a térrész? Törekszik, hogy legyen mozgásban, így ő is kvantummá alakul, amely aztán egy másik térben mozog?

6. ábra

A legtöbb térrész egy gömbben, a középpontban “szeretne” lenni egyidőben. Ez sűrűsödést kelt, aminek eredményeképpen kvantum jöhet létre. Ha e kvantum kilépett a helyéből, vagyis a középpontból, akkor a térnek ezen a pontján újabb kvantumnak kell keletkeznie, ha az elhagyott térrész körül a kezdeti viszonyok megmaradnak. Tehát egy kvantumban több térrész tömörült és ennek folytán teljesült a mozgás nélküli térrészek azon tendenciája, hogy egy pontban legyenek, emez a pont ezentúl átadódik egy másik térrésznek, de ez nem képes megtartani, lévén mellette sok más.

5.

 Miért nem sűrűsödnek pl. egy elektronban levő fk.-k úgy, hogy létrehozzanak egy újabb fk.-t?

 Mivel a térben a térközpontok (fk.-k), rendezetlenül helyezkednek el, így a körülöttük levő térrészek (= té) is gyakorlatilag rendezetlenek. ĺgy nem alakulhat ki egy újabb fk., és a már kialakultak sem tömörülhetnek egy adott gócpontba a többiek között, hogy egy nagyobb fk.-t hozzanak létre, mert ez utóbbi részeire bomlana ilyen körülmények között. ĺgy csak egymás körül a té-ket „töltögethetik” egy bizonyos valószínűséggel, (más szintről szemlélve mondjuk, hogy “valószínűséggel”). Abban az esetben, ha a környezetben levő anyag egy nagyobb gócpontba tömörül, úgy, hogy ne legyen körülötte vagy a környékén más gócpont, egy része sűrűsödhet. Ahhoz, hogy egy adott helyen egy ilyen góc kialakuljon, sok és mind több fk. kell hogy kerüljön ide, kívülről, magától vagy beavatkozással.

 Ami a nagyobb részecskéket illeti, ezeknek az egymáshoz való közelebbkerülésükben, a fentebb említett tömörülési esetekben, segít az egymásra kifejtett ún. nyomás, mely úgy hat, hogy a kívül levő ak.-ok mind igyekeznek

bekerülni a középpontba. E jelenség annak tulajdonítható, hogy az fk.-k sűrű helyeken is, tehát mindenütt, minden térrészt igyekeznek betölteni, egyik té-ből a másikba való ugrálással, így a középpont felé igyekeznek az fk.-k és ezáltal kialakul a középponti nagy sűrűség.

 Végeredményben az fk.-k egy középpont felé való törekvését láthatjuk viszont az előbbi folyamatban is. Persze amikor a gócban kialakult egy nagyobb fk. – egészen más körülmény -, ez egészen másként viselkedik, mint azok az fk.-k amelyekből kialakult. Rájuk tevődik, rajtuk keresztül továbbtevődik, elhagyhatja a középpontot, ahol keletkezett, így a góc már nem lesz a legsűrűbb pont, és a körülötte levő több, nem sűrűsödött fk. szétszóródik, szétugrál.

 Ha azon anyagmennyiség, amely az Univerzumban található, közel lenne egy másikhoz (amely esetleg hasonló mozgásban lenne), akkor egy idő múlva egymásba hatolnának, keverednének, majd rendre ilyen gócpontok felé sűrűsödnének, mondjuk oda, ahol a legnagyobb a fekete lyuk, tehát legnagyobb a sűrűség.

 Felvethetnénk úgy is a próblémát, hogy ha ez az egy részében tömörülő (vagy már tömörült) gócpont, mely egy másik ilyen gócponttól nagyon távol van a térben, és a nagy távolság miatt nem vonja, szívja magába a másikat – habár esetleg közelednek egymás felé, erre már nem adódik idő -,  mert létrehoznak mindketten saját anyagmennyiségükből egy-egy fk.-t, nem hatnak – szintén a távolság miatt – olyan nagymértékben egymásra, hogy az ilyen sűrűsödés előtt szétbontsák egymást (az említett térrendezetlenséggel). Ha a gócpontok sűrűsödő része eléggé sűrű a körülményben, akkor ez a rész tömörül, attól függetlenül, hogy van-e távolabb körülötte olyan kisebb góc, amelyik még nem érte el, hogy beleessen.

6.

 Az elektronok fk.-i már azért sem tömörülhettek, mert a többi elektronban és nukleonokban levő kvarkok (melyeknek mérete kb., megegyezik az elektronéval) fk.-i felé rendre irányulnak a térben, aszerint, hogy abban a pillanatban melyik elektronnak vagy kvarknak van több fk.-ja. Az állandó irányultság miatt az fk.-k egy vagy több té-vel vannak elmaradva egymástól.

7. ábra

 Ha egyik elektronnak több fk.-ja van, mint a másiknak, tehát itt kevesebb a betöltendő térrész, akkor az előbbi az utóbbitól el is vonhat fk.-kat. Tehát a részek, mindig az fk.-k tulajdonságainál fogva a „zsúfolt” helyet keresik, ahol fk.-ik kevesebb té-t kell hogy betöltsenek. Ily módon az fk.-knak egy bizonyos mozgási terük van.

 Bármely részecske a kisebb részek szempontjából ilyen helynek tekinthető, és ha a permanensen őt alkotó fk.-kon kívül más fk. halad át rajta, úgyis ha egy ilyen részecskének több fk.-t adunk, tovább fogja adni, mert róla valósággal levonzzák a többi részecskék (helyek). Ez a helyzet áll fenn abban az esetben is, pl. amikor egyik részecske energiát ad át a másiknak. Vagy hasonló helyzet adódhat, pl. a termonukleáris folyamatoknál is, azzal a különbséggel, hogy ebben az esetben az átalakuló részecskék nem a kapott többletenergiát adják át, hanem az atommagok részeket veszítenek saját tömegük róvására, a kisebb hely elfoglalása végett. Példának lehetne hozni még más eseteket is, és sok olyat is, amelyek a kisebb részek doméniumában léteznek, de még nem ismerjük őket. Például a Nap belsejében egy atommag, rezgése után, amikor egy másik atommagban megállapodik, azt jelenti, hogy e másik atommagnak valamivel kevesebb részmennyisége volt, így az előző atommag résztöbbletét itt továbbítani tudta, egy ún. „lyukat” kapott, amelyen keresztül leadta őket. A két mag egyesül és ezáltal a többi magok őket fogják vonzani, úgyhogy egyesülve fognak rezegni addig, amíg nem kapnak egy másik lyukat, ahol egy valamivel nagyobb magot fognak kialakítani.

 A rezgés, mint ahogy azt a fizika kimondja, az atommag nagy mozgási energiájának tulajdonítható, ami ebben az esetben hőmozgás formájában nyilvánul meg (hőrezgés). Nos, ezek szerint a rezgési energia tulajdonképpen azt jelentené, hogy az atommagnak több része van, mint a körülötte levőknek. Ezeket rendre leadja a körülötte levő magoknak, és akkor is, amikor valamely másik, körülötte levő maggal egyesül. ĺgy, ezzel a fúzióval nagyobb mag jön létre, mely szintén az ún. hőmozgást végzi és amely, ha egy még nagyobb maggá egyesül, egy adott energiaszint elérése után, mindez a fentebb említett módszerrel válik lehetségessé. Ezáltal még nem keletkezik egyszerre bizonyos nagyobb rendszámú mag, mivel sok rész adódik le e folyamat által a környezetnek is, így csak több ilyen folyamat után valósulhat meg.

 Tehát, ez a keletkező egyre nagyobb atommag, mind újabb fk.-kat, - tehát részeket – fog leadni, növekedve (egyesülve) ezáltal és egy stabilabb szint felé haladva. A legnagyobb ma ismert magok nem stabilak, mivel részeiket nagymértékben vonzzák a környezetükben levő más magok, lévén hogy atommagi szinten, a kisebb részek valamint végül az fk.-k egymás felé irányulása már az ún. vonzásként nyilvánul meg.

 A legstabilabb magok a periódusos rendszer közepén levő elemek magjai, mert ezek állapotában még nem vonzzák a részek olyan nagymértékben egymást a különböző elemekből (!) felépülő környezetbeni optimális magméret valamint a megfelelő magtávolság és adott, kisebb részekből álló, más magközötti szerkezetek miatt. (Mai, inkább a környezetünkre vonatkozó, tudásunk szerint mondhatjuk, hogy a legstabilabb magok a periódusos rendszer közepén levők, mert bizonyos nagy csillagokban és más struktúrákban, melyek még nem is esnek oly távol környezetünktől, a ma ismert magoknál sokkal nagyobbak is létrejöhettek az említett rendszer alapján – és esetenként más folyamatok alapján is -, vagy pedig olyan stabil magelrendeződés (struktúra) is létrejöhetett, mely által a nagyobb magok is stabil atomrendszert építhettek ki (esetleg a távolság is nagyobb közöttük).

 Minél nagyobb az univerzumbeli objektum, a közepéhez közel és a közepén levő magok annál gyorsabban rezegnek. Lévén hogy kevés a térrész körülöttük és kevés részből állnak, amelyek ugrálnak gyorsan a té-kbe, sőt még a körülöttük levő magok által pillanatnyilag ki nem töltött té-kbe is beleugrálnak, nagyon közel kerülnek egymáshoz, majd az említett fúzió során egymással egyesülnek. Tulajdonképpen ez már ismert a fizikából és az általunk említett fúziónak is tekinthetjük.

 A lyuk a másik mag, amelyben véletlenül a részek abban a pillanatban úgy helyezkedtek, hogy az egyesülő mag részeinek egy hányada közéjük férkőzhetett. Persze ezután a magegyüttes a térben valamivel nagyobb helyet foglal el. – Minél nagyobb a sűrűség, a mag annál nagyobb teret foglal el, ám egy magasabb szintről szemlélve, nem teljesen egyenes arányban a sűrűséggel, mivel egyazon többletmennyiségű részek egyidőben két struktúrát kell hogy kialakítsanak; a méretet és sűrűséget (ahova a tömeg is tartozik) változtatják vagy egy szinten tartják.

 A kisebb objektumokon is ilyenformán megy végbe az említett folyamat, csak időben másként, a tömeg más volta miatt. Az említett folyamat bármely csillag belsejében végbemenő fúzióra is alkalmazható, így pl. egy csillag belsejéből kifelé tartó fotonokra is.

 Láthatjuk, hogy az elektronoknak és más részecskéknek a tömörülését, a körülöttük levő, velük egyforma részecskék is akadályozzák, tehát egy adott sűrűségi szintig voltaképpen egymást akadályozzák. Nagyon tömör objektumokban kialakulhatnak az atommagnál kisebb részecskék is, amelyek viselkedhetnek esetleg úgy, mint a mag (pl. elektron vagy neutrínó is) az említett folyamatban is. A tömör objektumból kiszabaduló részek visszaeshetnek rá, mivel ez a legtömörebb képződmény a környezetben (akkor, ha tényleg az). Végül, az anyag a környezetből a legtömörebb objektum felé igyekszik.

{1} Az ugyanolyan viselkedés relatív fogalom, mert az fk. végtelen körülményt foglal magába, így végtelen tulajdonsággal rendelkezhet!

{2} tekinthetjük mozgásnak

{3} térrész betöltése = az fk.-k ugrálása és pillanatnyi tartózkodása a vele egyforma szintű és kisebb rendű térrészben

{4} Mivel a térben, ha egyedül van, az fk. egyenletes mozgást végez, valójában véletlen folyamatnak és a kontinuumnak – melyek lényegét tovább majd kifejtjük – tulajdonítható, hogy a többi felé irányul.

{5} Határtalanban minden lehetséges, tehát a kijelentés is csak nagykörülményi

{6} A végtelen részletesebb tárgyalásánál a szingularitás (melyet még monotonitásnak is lehet nevezni) fogalma más értelmet is nyer, megváltozik.