A fordítás alapját képező kiadás:

Isaac Asimov

The End of Eternity

Orb Books, 2011

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Apostol András

Szerkesztette:

Cs. Fehér Katalin

Korrektor:

Athén Melitta

Borító:

Burger István

ISBN 978 615 5158 76 6

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 1955 by the Estate of Isaac Asimov

© Hungarian translation 1969, 2014, Apostol András jogutódja

© Hungarian edition 2014, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A SZERZŐ ELŐSZAVA AZ ELSŐ MAGYAR KIADÁSHOZ

Legfőbb óhajom minden nép barátsága, mert csak ez a barátság mentheti meg a Földet a katasztrófától. A science fiction is hozzájárulhat ehhez a barátsághoz, mert a közös veszélyek, közös problémák, közös célok előtt álló emberiség képét mutatja fel. Nem vagyunk ellenségei egymásnak. Inkább közös ellenségeink vannak, melyek mindnyájunkat fenyegetnek: az éhség, a betegség és a tudatlanság. Ezeknek az ellenségeknek a veresége vagy a figyelmeztetés: mi történik, ha nem gyűrjük le őket – a science fiction tárgya. Örülök, hogy könyvemet lefordították magyarra, és barátsággal üdvözlöm magyar olvasóimat.

1968. március 17.

Isaac Asimov

1. A Technikus

ANDREW HARLAN belépett a kabinba. A kabin tökéletes gömb formájú volt, és biztosan ült egy ritkás rudakból álló, függőleges aknában, amely hatlábnyira Harlan feje fölött áthatolhatatlan homályba veszett. Bekapcsolta a műszereket, és lágyan lenyomta az indítókart.

A kabin meg se mozdult.

De Harlan nem is várt mást. Nem várt semmiféle mozgást: sem felfelé, sem lefelé, sem jobbra vagy balra, sem hátrafelé. Csak a rudak közti hézagok olvadtak bele valami szürke ürességbe, amely tömör tapintású volt, és mégis anyagtalan. Valami remegést mégis érzett a gyomrában, és enyhe szédülést, ami arról árulkodott, hogy a kabin a Halhatatlanságon át a felső időbe száguld.

Az 575. században lépett be a kabinba. Az operációs bázis két évvel ezelőtt küldte ide. Ennél felsőbb időbe eddig még sohasem ment. Most pedig a 2456. század felé száguld.

Rendes körülmények közt kissé kényelmetlenül érezte volna magát ilyen út előtt. Időotthona az alsó időben maradt, hogy pontosak legyünk, a 95. században. A 95. század szigorúan korlátozta az atomerőt, kissé vidékies volt, kedvelte a természetes fát mint építőanyagot, gyanús szeszpárlatokat exportált majd minden alsó és felső időbe, és lóheremagvat importált. Bár Harlan nem járt a 95. században, mióta különleges kiképzést kapott, és tizenöt éves korában Növendék lett, mégis mindig honvágy fogta el, amikor eltávolodott az „otthon”-tól. A 2456. század kétszáznegyven évezrednyire esett a 95.-től, és ez jókora távolság még egy edzett Halhatatlannak is.

Rendes körülmények között ilyesmi járt volna az eszében.

De most Harlan csupán arra gondolt, hogy iratai a zsebében lapulnak, és kissé zavart feszültség fogta el.

Keze gépiesen állította meg a kabint a kellő évszázadban, a kellő helyen.

Furcsa dolog, hogy egy Technikus zavart vagy ideges lehet bármi miatt is. Yarrow Oktató mondta annak idején:

– A Technikusnak mindenekfölött szenvedélytelennek kell lennie. A Valóságváltoztatás, amelyet végrehajt, több mint ötvenmilliárd ember életét módosíthatja. Egy vagy több milliónak az élete úgy megváltozhat, hogy már új egyednek kell őket tekintenünk. Ilyen körülmények között az érzelmi beállítottság határozott hátrány.

Harlan erélyes fejrándítással próbálta elűzni emlékezetéből tanítója száraz hangját. Akkor nem is sejtette, hogy mint a legtehetségesebb Növendékre, éppen őrá esik a választás. És most mégis izgatott volt. Nem az ötvenmilliárd ember miatt. Mit számít neki ötvenmilliárd Halandó? Csak egyetlen ember számított. Egyetlenegy személy.

Feleszmélt, hogy a kabin áll, és egy pillanatra összeszedte gondolatait, hogy visszanyerje a Technikus hűvös, személytelen gondolkozásmódját, majd kilépett. A kabin természetesen már nem az volt, amelyikbe belépett, azaz már nem ugyanazokból az atomokból állt. Harlan nem aggódott emiatt jobban, mint akármelyik más Halhatatlan.

Csupán a Növendékeket, a Halhatatlanság újoncait izgatta az Időutazás misztikuma, jobban, mint maga az egyszerű tény.

Ismét várt egy pillanatig a Nem Tér és Nem Idő hallatlanul finom függönyénél, amely elválasztotta egyrészt a Halhatatlanságtól, másrészt a közönséges Időtől.

A Halhatatlanságnak ezt a Szektorát még egyáltalán nem ismerte. Egyet-mást tudott róla, hiszen belelapozott Az Idő kézikönyvébe. Ám az nem pótolta a személyes élményeket, és Harlan felkészült mindenféle kezdeti meglepetésre.

Beállította a műszereket, amelyek rendkívül egyszerűen működtek, ha valaki a Halhatatlanságba akart belépni – és rendkívül bonyolultan, ha valaki az Időbe akart kilépni: ez az út éppen ezért kevésbé volt használatos. Átlépett a függönyön, és szeme belekáprázott a vakító fénybe. Önkéntelenül az arca elé kapta a kezét.

Csupán egy ember várta. Harlan eleinte csak homályosan látta az arcát.

Az ember megszólalt:

– Kantor Voy vagyok, Szociológus. Ha jól sejtem, ön Harlan Technikus.

Harlan bólintott, és így válaszolt:

– Idő az atyám, hát nem lehet kikapcsolni ezt a díszkivilágítást?

Voy körülnézett, és türelmesen felelte:

– A molekuláris hártyára gondol?

– Persze – mondta Harlan. A kézikönyv említette ezt, de ilyen esztelen fénytükröződésről nem volt szó.

Teljesen jogosnak tartotta a bosszankodást. Mint a legtöbb század, a 2456. század is anyagbázisú volt, úgyhogy már a kezdet kezdetétől mindennek egyeznie kellett volna a kézikönyv adataival. Nem lett volna szabad ilyen zűrzavarral fogadnia az anyagbázisú században született embert, mint például a 300. század energiatörvénye vagy a 600. század energiamezeje. A 2456. században az átlagos Halhatatlan számára a faltól a szegekig mindent anyagból készítettek.

Itt is kétségtelenül minden anyag volt. Egy energiabázisú század embere ezt nem foghatta fel. Minden anyagot durva, nehézkes és barbár dolognak tartott. Az anyagbázisú Harlan azonban úgy érzékelte az anyagot, mint fát, fémet – könnyű- és nehézfémet –, műanyagot, szilikátot, betont, bőrt.

De itt minden csupa tükör!

Ez volt az első élménye a 2456. századról. Minden felület fényt visszaverve ragyogott. Mindenütt a tökéletes simaság illúziója: így hatott a molekuláris hártya. És önmagának, Voy Szociológusnak és mindennek az újra meg újra ismétlődő tükörképében, a töredékekben és az egészben, minden szemszögből zűrzavar uralkodott. Émelyítő zűrzavar!

– Sajnálom – szólalt meg Voy –, de ebben a században ez a szokás, és Szektorunk praktikusnak tartja, ha a bevált szokásokat átvesszük. Rövidesen maga is megszokja.

Voy végigsietett a tükörképén, és a hasonmása tótágast állva megismételte minden mozdulatát. Egy indikátor hajszálmutatója a spirális skálán nullára esett.

A tükörképek egyszerre eltűntek, a vakító fények elhalványultak. Harlan nyomban otthonosabban érezte magát.

– Szíveskedjen velem jönni! – mondta Voy.

Harlan követte az üres folyosón, ahol – tudta jól – néhány pillanattal előbb még csak úgy tobzódtak a mesterséges fények és tükörképek, aztán egy rámpán fel, majd egy előszobán át egy irodába jutottak.

Rövid útjukon senkivel sem találkoztak. Harlannak ez nem tűnt fel, természetesnek tartotta, és inkább akkor lett volna meglepve, sőt megijedve, ha elsuhanó emberi alakot fedez fel. Kétségtelenül híre futott már, hogy egy Technikus érkezett odaátról. Még Voy is tartotta a tisztes távolságot, és szemmel látható sietséggel húzódott félre, amikor Harlan keze véletlenül súrolta a kabátja ujját.

Harlan maga is meglepődött, milyen keserűség fogja el. Azt hitte, hogy a lelke köré növesztett burok vastagabb és sokkal érzéketlenebb. Ha tévedett, ha a burok elvékonyodott, akkor ennek egyetlen oka lehet.

Noÿs!

Kantor Voy Szociológus a Technikus felé hajolt, elég barátságosan, de Harlan önkéntelenül is megjegyezte, hogy egy hosszú asztal két végén ülnek.

Voy így kezdte:

– Rendkívül hízelgő számomra, hogy egy oly nagy hírű Technikus, mint ön, érdeklődik a mi jelentéktelen problémánk iránt.

– Igen – mondta Harlan a tőle várható hűvös személytelenséggel. – Némely szempontból érdekes is.

Elég személytelen volt? Valószínűleg nyilvánvalóak az igazi szándékai, és bűnössége gyöngyöző verejtékcseppekben ütközik ki a homlokán.

Belső zsebéből előhalászta a tervezett Valóságváltoztatás jegyzékét. Ezt a példányt kapta meg egy hónappal ezelőtt az Időtanács. Twissell Főkalkulátorhoz – a Nagy Twissellhez – fűződő barátsága révén könnyűszerrel megkaparinthatta a tervet.

Mielőtt kiteregette a tekercset az asztal gyenge paramágneses mezeje fölött, a másodperc egy töredékéig habozott.

Az asztalt befedő molekuláris hártya tompítottan tükrözött, de nem volt nullára állítva. Megpillantotta kézmozdulatát, és hirtelen úgy rémlett, hogy arcának tükörképe komoran bámul rá az asztallapról. Harminckét éves volt, de idősebbnek látszott. Tudatában volt ennek, nem kellett senkinek figyelmeztetnie rá. Talán hosszúkás arca és fekete szeme fölött húzódó, sötét szemöldöke miatt látszott haragos és szúrós tekintetűnek: minden Halhatatlan így képzelte el a Technikus karikatúráját. Bizonyára azért lett ilyen az arca, mert Harlan egy percre se felejtette el, hogy Technikus.

Aztán végigterítette a tekercset az asztalon, és rátért a tárgyra.

– Kérem, én nem vagyok Szociológus.

Voy mosolygott.

– Ez félelmetesen hangzik. Ha valaki azzal kezdi, hogy nem ért az adott területhez, akkor nyilvánvaló, hogy nyomban a lesújtó véleményével rukkol elő.

– Nem – felelte Harlan –, nem véleménnyel. Csupán egy kéréssel. Átnézné és átvizsgálná ezt a jegyzéket, nem követett-e el valami kis hibát valahol?

Voy nyomban elkomorodott.

– Remélem, nem – felelte.

Harlan az egyik kezét hátravetette a szék támláján, a másikat pedig az ölében nyugtatta. Nem dobolhatott az asztalon. Nem rághatta a szája szélét. Nem mutathatta ki az érzéseit.

Mióta életének iránya annyira megváltozott, állandóan figyelte a tervezett Valóságváltoztatások jegyzékét, amikor áthaladtak az Időtanács adminisztratív malmán. Mint Twissell Főkalkulátor személyes Technikusának, ez könnyen sikerült, alig kellett megszegnie a foglalkozási etikát. Különösen mióta Twissell egyre inkább beletemetkezett saját nagyralátó tervének tanulmányozásába.

Harlan orrcimpája megremegett. Most már sejtette, miféle terv ez.

Semmi sem biztosította őt, hogy belátható időn belül egyáltalán megtalálja, amit keres. Amikor rábukkant a 2456–2781 Valóságváltoztatás V-5 sorozatszámú tervére, hirtelen azt hitte, hogy kívánsága máris valóra vált. Egy álló napig újra meg újra ellenőrizte az egyenleteket és összefüggéseket valami kapkodó bizonytalanságban, egyre izgatottabban, és kesernyés hálát érzett, amiért annak idején legalább a pszichomatematika elemeire megtanították.

Most Voy értetlen, gondterhelt tekintettel ismét végignézte a lyukkártyákat.

Így szólt:

– Úgy vélem, ismétlem, úgy vélem, hogy minden tökéletesen rendben van.

– Legyen szabad emlékeztetnem, milyen udvarlási formák uralkodnak ennek a századnak a jelenlegi Valóságában. Ez már szociológia, és ehhez ön ért, úgy gondolom. Ezért döntöttem úgy, hogy megérkezésem után önnel találkozom mindenekelőtt – válaszolta.

Voy rosszallóan pillantott rá. Még udvarias volt, de hangja jegesen csengett.

– Szektorunk Megfigyelői kifogástalan szakemberek. Tökéletesen bizonyos vagyok benne, hogy pontos adatokat szolgáltattak ehhez a tervhez. Tudja bizonyítani ennek az ellenkezőjét?

– Nem, egyáltalán nem, Voy Szociológus. Én elfogadom az adataikat. Csupán az adatokból levont következtetésben kételkedem. Itt például, ha jobban megnézzük a szerelmi adatokat, nem változik meg a tenzorkomplexus?

Voy kimeresztette a szemét, aztán szemlátomást megkönnyebbülés suhant át az arcán.

– Természetesen, Technikus, természetesen, de az egyenlet itt azonossággá válik. Hurok keletkezik, de egyik irányban sincs elágazása. Remélem, megbocsát, hogy ilyen szavakat használok a pontos matematikai kifejezések helyett.

– Nagyra értékelem – felelte szárazon Harlan. – Igaz, hogy a szociológiához nem értek, de Kalkulátornak se volnék jó.

– Akkor pompás. Az említett tenzorkomplex, vagyis másképpen az útelágazás, elhanyagolható. Az elágazások újra egyesülnek, és az út folytatódik. Kísérőjegyzékünkben nem is tartottuk érdemesnek megemlíteni.

– Ha így véli, akkor az ön ítéletére bízom magamat. De még döntenünk kell az MSZV-ről.

Harlan tudta, hogy a Szociológus összerezzen a rövidítés hallatára. MSZV – Minimálisan Szükséges Változások. Itt már a Technikus volt otthon. Egy Szociológus csalhatatlannak tekinthette magát, ha a Valóságok Időben Végtelen Lehetőségeinek matematikai analíziséről volt szó, de az MSZV kérdéseiben a Technikus megfellebbezhetetlennek számított.

A gépi számítások itt nem váltak be. A legnagyobb Kibernetikus Agy, még ha a legokosabb és legtapasztaltabb Főkalkulátor kezelte is, legfeljebb csak körülbelül jelölhette ki az MSZV helyét egy adott körön belül. Az adatok birtokában maga a Technikus döntötte el a körön belül az MSZV pontos helyét. Jó Technikus ritkán tévedett. Elsőrangú Technikus soha. Harlan soha nem tévedett.

– Az ön Szektora által javasolt MSZV – folytatta Harlan, szenvtelenül, nyugodtan beszélt, tökéletesen hangsúlyozva az Idők Egységes Nyelvét – űrkatasztrófát ajánl, és egytucatnyi vagy még több embernek a szörnyű, azonnali halálát.

– Elkerülhetetlen – felelte Voy vállat vonva.

– Szerintem – folytatta Harlan – az MSZV csökkenthető, ha erről a polcról a másikra teszünk egy tartályt. Itt!

Hosszú mutatóujjával megjelölt egy pontot. Gondosan ápolt, fehér körme alig látható nyomot hagyott az egyik lyukkártya szélén.

Voy kínos, néma feszültséggel figyelte.

Harlan folytatta:

– Nem változtatná meg ez a helyzetet az útelágazás ön által elhanyagolt ágában? Nem lenne meg az az előnye, hogy a kevésbé kockázatos ágon haladva növelné a valószínűségi kitevőjét, és...

– ...és gyakorlatilag KHM-hoz vezetne – suttogta Voy.

– Feltétlenül a Kívánt Hatás Maximumához vezetne – fejezte be Harlan.

Voy feltekintett, kreol arcán bosszúság és düh váltakozott. Harlan csak most vette észre, hogy Voy nagy felső metszőfogai közt rés van, attól olyan nyúlszerű az arca, ami rácáfol visszafojtott erejű szavaira.

– Feltételezem, hogy az Időtanács kihallgat ez ügyben.

– Nem hinném. Tudomásom szerint az Időtanács nem értesült erről. Legalábbis a tervezett Valóságváltoztatást megjegyzés nélkül juttatták el hozzám.

Nem felejtette ki a juttatták szót, és Voy sem firtatta.

– Tehát ön fedezte fel a tévedést?

– Igen.

– És nem jelentette az Időtanácsnak?

– Nem.

Voy megkönnyebbült, majd mégis elborult az ábrázata.

– Miért nem?

– Nagyon kevesen kerülhették volna el ezt a tévedést. Úgy éreztem, kijavíthatom, mielőtt kár származik belőle, így is tettem. Miért vontam volna bele az Időtanácsot?

– Igen... köszönöm, Harlan Technikus. Barátként járt el. A Szektor tévedése, mint mondta, gyakorlatilag elkerülhetetlen volt, és a személyi lapon mégis helyrehozhatatlan hibaként szerepelt volna.

Egy pillanatnyi szünet után folytatta:

– Természetesen néhány ember idő előtti halála jelentéktelen dolog azokhoz a személyiségváltozásokhoz képest, amelyeket a következő Valóságváltozás okoz majd.

„Nem valami őszinte ez a hála – villant át Harlan agyán. – Valószínűleg megsértődött. És ha jobban belegondol, akkor még jobban megsértődik, hiszen egy Technikus mentette meg a letolástól. Ha Szociológus lennék, kezet rázna velem, de egy Technikussal nem fog kezet. Egy tucatnyi embert fulladásos halálra ítél, de hozzá sem akar érni egy Technikushoz.”

Végzetes lett volna, ha gondolkozási időt ad neki, ezért habozás nélkül rávágta:

– Remélem, hálából a Szektora megtesz egy kis szívességet.

– Szívességet?

– Egy Sorstervezést. Itt vannak a szükséges adatok. Elhoztam a 482. században tervezett Valóságváltoztatás adatait is. Szeretném tudni, milyen hatással lesz a Változtatás egy bizonyos személy valószínűségi képletére.

– Nem tudom, jól értettem-e? – kérdezte tagoltan a Szociológus. – Minderre bizonyára megvan a lehetősége a saját Szektorában is.

– Persze hogy megvan. De személyes kutatásaimról szeretném, ha egyelőre nem szereznének tudomást. Saját Szektoromban ezt nehéz lenne elérni anélkül, hogy... – A befejezetlen mondatot bizonytalan kézmozdulattal toldotta meg.

Voy így válaszolt:

– Egyszóval nem a hivatalos utat akarja választani?

– Szeretném, ha bizalmasan kezelnék. Bizalmas választ kérek.

– De hiszen ez szabályellenes. Nem egyezhetem bele.

Harlan elkomorodott.

– Nem szabályellenesebb, mint az, hogy nem jelentettem a tévedésüket az Időtanácsnak. Az ellen nem tiltakozott. Ha az egyik esetben szigorúan ragaszkodunk a szabályokhoz, a másik esetben is épp olyan merevek lehetünk. Remélem, megértett.

A Voy arcára vetett egyetlen pillantás meggyőzte erről. Voy kinyújtotta a kezét.

– Láthatnám az iratokat?

Harlan megkönnyebbült. A fő akadályon túljutott. Feszülten figyelte, hogyan hajol a Szociológus az átnyújtott tekercsek fölé.

A Szociológus csak egyszer kiáltott fel:

– Az Időbe is, hiszen ez egészen jelentéktelen Valóságváltoztatás!

Harlan megragadta az alkalmat, és rögtönzött:

– Éppen erről van szó. Úgy vélem, túlságosan jelentéktelen. Éppen ez a vitás. Alatta marad a kritikus különbségnek, és kísérletként választottam ki egy egyént. Természetesen nem volna diplomatikus saját Szektorom lehetőségeit felhasználnom, amíg nem győződtem meg a magam igazáról.

Voy nem válaszolt, és Harlan is elhallgatott. Nincs értelme, hogy a biztonság határait túllépje. Voy felállt.

– Átadom az anyagot az egyik Sorstervezőmnek. Bizalmasan fogjuk kezelni. De ugyebár megérti, hogy ezt nem tekinthetjük precedensnek?

– Természetesen.

– És ha nem ellenzi, szeretném látni, hogyan történik a Valóságváltoztatás. Igazán megtisztelő lesz ránk nézve, ha személyesen vezeti az MSZV-t.

Harlan bólintott.

– Minthogy a felelősség is az enyém.

Amikor beléptek a megfigyelőkamrába, két képernyő működött. A mérnökök már beállították a pontos tér- és időkoordinátákat, és eltávoztak. Harlan és Voy egyedül maradt a csillogó teremben. A molekuláris réteg most is gyenge tükrözésre volt állítva, vagy talán nem is olyan gyengére, de Harlan csak a képernyőket figyelte.

Mindkét ábra mozdulatlan volt. A holtak képe is lehetett volna, hiszen az Idő matematikai pillanatait ábrázolta.

Az egyik kép éles, természetes színben tündökölt. Harlan ráismert egy kísérleti űrhajó géptermére. Egy ajtó mintha éppen bezárult volna, és a résben félig áttetsző, vörös anyagból készült, villogó cipő látszott. A cipő nem mozdult. Semmi sem mozdult. Ha a kép elég éles lett volna, hogy észre lehessen venni a porszemeket a levegőben, azok sem mozdultak volna.

Voy megszólalt:

– Két óra harminchat percig a terem üres lesz.

Természetesen a jelenlegi Valóságban.

– Tudom – mormolta Harlan. Éppen a kesztyűjét húzta fel, és gyors pillantással eszébe véste a kritikus tartály helyzetét a polcon. A távolságot méregette, és azt találgatta, hová kell majd átraknia. Fél szemmel átpillantott a másik képernyőre.

A gépterem, amelyet a Halhatatlanság e Szektorához képest „jelennek” lehetett nevezni, éles és természetes színű volt, a másik jelenet pedig mintegy huszonöt századdal előre a „jövőben” kékesen villogott, mint a szükséges „jövő”.

Kozmikus starthely. Mélykék ég, a kékes-zöldes talajon kékesen csillogó, csupasz fémépületek. Furcsa alakú, kék henger állt az előtérben, erősen a talajba ágyazva. Hátrább még kettő. Csipkés szélű orruk felfelé meredt, a fogazat mélyen belevágódott az űrhajó testébe. Harlan elkomorodott.

– Milyen furcsa látvány!

– Elektrogravitáció – magyarázta Voy. – Csak a 2481. században fejlesztik ki az elektrogravitációs űrutazást. Nincs hajtómű, nincs atomreaktor. Esztétikailag is pompás jószág. Kár, hogy a Változtatás miatt megválunk tőle. Nagy kár. – Határozott rosszallással nézett Harlanra.

Harlan összeszorította az ajkait. Persze hogy rosszallással! Miért ne? Harlan Technikus volt.

Bizonyára valamelyik Megfigyelő összeszedte a részleteket a kábítószer-élvezetről. Valamelyik Statisztikus pedig bebizonyította, hogy a kábítószer-fogyasztást a legutóbbi Változtatások annyira megnövelték, hogy a jelenlegi Valóságok közt itt a legmagasabb. Valamelyik Szociológus aztán, talán éppen Voy, beépítette ezt a társadalom pszichiátrikus jellemzésébe. Végül valamelyik Kalkulátor kidolgozta a Valóságváltoztatást, amely szükséges ahhoz, hogy a biztonsági szintre csökkentse a kábítószer-fogyasztást, és úgy találta, hogy mintegy mellékhatásként az elektrogravitációs űrhajózás is megsínyli a Változtatást. Tíz meg száz ember vett részt ebben: a Halhatatlanság mindenféle beosztású embere.

Végül aztán egy Technikusnak is, például neki magának színre kellett lépnie. Az utasítások alapján éppen neki kell végrehajtania a következő Valóságváltoztatást. És akkor a többiek gőgös szemrehányással bámulnak rá. Azt mondják ezek a tekintetek: „Te, egyedül te romboltad szét ezt a gyönyörű dolgot.”

Ezért majd elítélik és kerülik. Bűnüket az ő vállára helyezik, és megvetik érte.

Harlan nyersen odavetette:

– Az űrhajók nem számítanak. Minket más dolgok érdekelnek.

Ezek a „dolgok” emberek voltak, akik az űrhajó mellett eltörpültek, mint ahogy a Föld és a földi társadalom mindig eltörpül az űrrepülés fizikai léptékével mérve.

Kis csoportokba verődött figurák. Csöppnyi karjuk és lábuk természetellenes pózba lendült – az Idő megfagyott pillanata merevítette meg őket.

Voy vállat vont. Harlan bal csuklójára erősítette a hordozható generátort.

– Essünk túl rajta!

– Egy pillanat! Szólok a Sorstervezőnek, és megtudom, mennyi idő alatt végzi el az ön munkáját. Azon is szeretnék minél előbb túl lenni.

Keze ügyesen mozgott kis távkapcsolóján, és feszülten figyelt a válaszul érkező kattogásra.

„A Halhatatlanságnak ezt a Szektorát még a hang-jelrendszer jellemzi – gondolta Harlan. Ügyes dolog, csak mesterkélt, mint a molekuláris rétegek.”

– Azt mondja, három óra alatt végez vele – mondta végül Voy. – Egyébként el van ragadtatva a vizsgált személy nevétől. Noÿs Lambent. Ugye ez női név?

Harlan torka kiszáradt.

– Igen.

Voy szája mosolyra torzult.

– Érdekesen hangzik. Szeretnék vele találkozni. Hónapok óta nem járt asszony ebben a Szektorban.

Harlan nem mert válaszolni, attól félt, hogy elszólja magát. Egy pillanatra rámeredt a Szociológusra, és hirtelen elfordult.

Ha volt valami hiba a Halhatatlanságban, azt a nők okozták. Erről a hiányosságról már tudott, amikor először belépett a Halhatatlanságba, de a maga bőrén csak akkor érezte, amikor először találkozott Noÿsszal. Attól a pillanattól kezdve rohamosan haladt azon az úton, amelynek a végén hűtlen lett a Halhatatlanok kötelező esküjéhez és mindenhez, amiben hitt.

Miért?

Noÿs kedvéért.

Nem is szégyenkezett. Voltaképpen ez rendítette meg igazán. Nem szégyenkezett. Nem érzett lelkiismeret-furdalást egyre súlyosabb bűneiért, amelyekhez képest legutóbbi tette, a titkos Sorstervezés becstelen használata jelentéktelen gyarlóságnak számított.

Ezeknél még rettentőbb tettekre is képes, ha szükség lesz rá.

Most először villant át agyán a különös gondolat. És bár borzadva hessegette el, tudta, hogy ha egyszer felbukkant, ismét megkísérti.

Egyszerű gondolat: szükség esetén elpusztíthatja a Halhatatlanságot.

És a legszörnyűbb az volt, hogy tudta: megvan hozzá a hatalma.