Simon-Székely Attila

A TUDAT PSZICHOLÓGIAI

ÉS FILOZÓFIAI VONATKOZÁSAI

Kossuth Kiadó

Szaklektor:

Dr. Garai László,

tanszékvezető egyetemi tanár

JÓZSEF  ATTILA  TUDOMÁNYEGYETEM

ÁLLAM- ÉS JOGTUDOMÁNYI KAR

GAZDASÁGPSZICHOLÓGIAI TANSZÉK,  SZEGED

A kutatás helyszíne:

MTA Pszichológiai Kutatóintézet,

Budapest, 1998 – 2001

A kiadást

a Pro Professione Alapítvány

támogatta

Tartalom

Bevezetés: A tudat multidiszciplináris kutatása

1. A lelki életet fürkésző tudományok néhány eredménye

2. Filozófusok a tudatról

3. Matematikai és kvantum-fizikai megközelítés

Irodalom

Impresszum

Bevezetés: A tudat multidiszciplináris kutatása

Korunkban nagyon sok tudományág keretén belül nagy számú kutató keresi a választ arra a kérdésre, hogy mi a tudat.

Az angolszász (angol és amerikai) szakirodalom nagy intenzitással foglalkozik a tudat kérdéskörével, valamint a többi országban is angol nyelven jelennek meg a cikkek, tanulmányok ebben a tárgyban. Láthatjuk, hogy a tudattal kapcsolatos angol kifejezéseknél elég nagy az átfedés, homály fordítási zavar. Emiatt először a fogalmakat kellene tisztázni és egységes keretbe hozni, azért, hogy egy adott kifejezéssel csak egy dolgot, fogalmat jelöljünk.

Viszonylag kevés szerző foglalkozik az öntudat eredeti, sajátos ún. pszichobiológiai vagy biopszichológiai fogalmával. Ha kevésbé mélyedünk el a témában, úgy tűnhet ahány szakterület annyi féle értelmezését fogalmazzák meg a szerzők az öntudat problémájának. Tényleg így van ez?

Annak érdekében, hogy válaszolni tudjunk a fenti kérdésre megvizsgáljuk a különböző szakterületeken az ismertebb, legtöbbet idézett szerzők öntudatra vonatkozó eredményeit. Vagyis egyáltalán mit is értenek a XX. század különböző szakemberei tudaton és öntudaton, hogyan értelmezik ezt az – egyelőre – elvontnak tűnő fogalmat.

 Három alfejezetbe csoportosítottuk a különböző tudományágakat, egy csoportba gyűjtve a hasonló diszciplínákat. E három alfejezet analízis általi szintézise a különböző, tudattal is foglalkozó szakterületek kiemelkedő eredményeinek azért, hogy egy új tudatmodellt, tudatelméletet fogalmazzunk meg.

1. A lelki életet fürkésző tudományok néhány eredménye

 Gordon Allport (1980) a tudat-pszichológia szempontjából jelentős megállapításokat tesz az én-re (self) vonatkozóan. „A személyiség alakulása” (1980, 124. o.) 6. fejezetének címe „Az én alakuló érzése”. Ezzel Allport bevezeti az én-érzés fogalmát. Ez az én-érzés fogalom nem azonos az általunk értelmezett ön-érzékeléssel, a saját lét érzésével. Az allporti én-érzés egy racionális, főképp a környezet hatására kialakuló tárgy-én, míg a nálunk megjelenő ön-érzékelés az alany-én születéstől fogva adott bio-pszichológiai sajátság. Allportnál ez a „rejtélyes tudó” fogalmával jelzett, nem eléggé tisztázott entitás.

„Az én (self) valami olyasmi, amelynek közvetlenül tudatában vagyunk. … életünk »fonó mag« -ja, középponti, privát övezete. Az én döntő szerepet játszik tudatunkban (melynek fogalma az énnél tágabb körű), személyiségünkben (amelynek fogalma tágabb, mint a tudat) és organizmusunkban (amely megint csak tágabb fogalom a személyiségnél). … Időnként ez a »mag« kiterjed; úgy tűnik, viselkedésünk és tudatunk egészét kormányozza.” (Uo.)

Allport szerint 3 okból annyira megfoghatatlan az én természete:

„1. Az én szakkifejezést igen sok elméletalkotó használja, de mind más és más módon. Helyette gyakran alkalmazzák az ego kifejezést. Minthogy azonban ego és én (self) között mindeddig nem tettek világos, következetes különbséget, kénytelenek vagyunk ezeket a fogalmakat egymás megfelelőiként kezelni. 2. Bár mindannyian világosan, élesen tudatában vagyunk saját énünknek, pontosan nem tudjuk megmondani, minek is vagyunk tudatában. 3. Az én témaköre olyan messzire vezető filozófiai dilemmák forrása, amelyek az ember természetével, a »lélekkel«, a szabadsággal, a halhatatlansággal kapcsolatosak. Nem nehéz felismerni, miért kerülte ki a személyiség számos pszichológiai kutatója az én problémáját.” (I. m., 124-125. o.)

Allport (1980, 125. o.) kijelenti, hogy: 

„Nem ismerjük, milyen lehet a csecsemő tudatos élménye. Jó néhány évvel ezelőtt W. James ezt »nagy, virágzó, zümmögő zűrzavarnak« nevezte, és lehet, hogy nem tévedett. Egy bizonyos: a kiscsecsemő nincsen önmagának mint énnek a tudatában. Az én-t nem választja le egyéb részeitől. …A tudat és az én-tudat nem azonos – sem a csecsemő sem a felnőtt számára. Noha feltehető, hogy a csecsemő tudatos, én-tudata mégis tökéletesen hiányzik. A felnőttben mindkettő megtalálható és ezek nem azonosak egymással. Az én-tudat...az első öt vagy hat életévben lezajló fokozatos elsajátítási folyamat révén alakul ki, amelynek legnagyobb lépéseit a második életévben, a beszéd megjelenésével tesszük.”

Itt az én-tudat az énképet jelenti, mely a környezetet észlelő tudati részben alakul ki, ott tárolódik, állandósul. Az én-tudat is az öntudat miatt fejlődik ki, vagyis az utóbbi az előbbinek az inherens oka. Mivel még az első hónapokban és években a gyermeknél a környezetet észlelő tudati rész nincs kifejlődve, a pszichikai-rendszer genetikailag meghatározott alapstruktúrával rendelkezik és ebben még nincsenek kialakulva „bevésődve” az egyén és környezete közötti viszonyrendszerek (ezek funkcionális struktúrái még nem alakultak ki), mert ezek csak az állandó kapcsolat folytán jönnek létre. Viszont az öntudati rendszer, a Reptilian-complex (MacLean, 1973) struktúrája is genetikailag adott, biológiailag automatikusan működik, tehát a csecsemő érzi saját létét, de nem tudja beilleszteni környezetébe, nem tudatosítja, nincs meg a metatudatosítás, a saját létre való koncentrálási folyamat a környezettudat által. Így alakuló félben van az én-tudat és nincs még én-kép a pszichikumban, mert ezek csak hosszas környezet - környezeti-tudat - öntudat (és fordítva) kölcsönhatás révén alakulnak ki. Mondhatjuk, hogy az öntudat és környezeti tudat nem válik szét tudatosan, pszichikailag az információ-feldolgozás és gondolkodás szempontjából, a környezet a csecsemő számára még teljesen szubjektív folyamat. Az öntudat nem tudatosodik, nem „metatudatosodik”, hanem az érzések szintjén marad.

„A testi én” c. részben Allport (I. m., 127-128. o.) érdekes megállapításokat tesz:

„Az énként való létezés elsőként kialakuló összetevője valószínűleg a testi én érzése. … az én-t a fej övezetében „lokalizáljuk”; gyakran a homlok középső része mögött, kissé a szemeknél mélyebben, egyfajta „küklopsz-szem” formájában képzeljük el. (Hivatkozás R. A. Spitz: Nem és igen: az emberi kommunikáció születése.) Legalábbis a legtöbb felnőtt erről számol be, ha megkérdezik tőlük, érzésük szerint hol helyezkedik el az »én«.”

Tehát Allport beszél a testérzésről, a testi én érzéséről – mely része az öntudatnak – és beszámolók alapján ezt a „küklopsz-szem”-ben lokalizálja. Az öntudatnak valóban van egy ilyen érzése, vagyis a fej axiális részén érezzük. Tovább ezt írja:

„Egész életünk folyamán a testi én érzése marad létezésünk alapvető tanúságtétele. Érzékleteink, saját mozgásunk szünet nélkül táplálják azt a tudatot, hogy »én: én vagyok«.” (Uo.)