NAGY CIVILIZÁCIÓK

A ZSIDÓSÁG

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

AZ EMLÉKEZÉS PARANCSA

AZ ÍGÉRET FÖLDJE

TÖRTÉNELEM ÉS TÁRSADALMI BERENDEZKEDÉS

ÁBRAHÁM ÖRÖKSÉGE

ÁBRAHÁM

IZSÁK ÉS JÁKOB

AZ EGYIPTOMI RABSZOLGASÁG

MÓZES, A SZABADÍTÓ

IZRAEL KIRÁLYAI

A MÁSODIK DIASZPÓRA

TÁRSADALOM ÉS MINDENNAPI ÉLET

A TÁVOLI IDŐK URBAN

A TÓRA

A PRÓFÉTÁK

SZEFÁRA FÖLDJÉN

AZ ÚJ DIASZPÓRA

AZ ANTISZEMITIZMUS

A CIONIZMUS

 MÍTOSZOK ÉS HIEDELMEK

AZ EGYETLEN ISTEN NEVE

JERUZSÁLEM TEMPLOMA

A HERODION

AZ ÜNNEPEK

A ZSIDÓ ESKÜVŐ

A HOLT-TENGERI TEKERCSEK

A SZENT SÍR

A HASZIDIZMUS

KULTURÁLIS ÖRÖKSÉG

AZ EMLÉKEZET ÁLLANDÓSÁGA

IRODALOM

ZENE, FESTÉSZET ÉS FILMMŰVÉSZET

TUDOMÁNY

FILOZÓFIA

IZRAEL A MÚZEUMOKBAN

KRONOLÓGIA

KISLEXIKON

AZ EMLÉKEZÉS PARANCSA

A zsidóság története igen hosszú az emberiség történelmében és annak egészéhez viszonyítva. Ha beleszámítjuk az ókori héberek történetét, akkor a zsidó nép az egyik legrégebb óta folytonos és a mai napig fennmaradt etnovallási csoport. Egyedi népcsoport, közös identitással és saját vallással.

A zsidóság mint népcsoport genetikai rokonságot mutat a többi, Levante térségéből származó népesség leszármazottaival. A zsidó vallás az első egyistenhit az emberiség történetében. Hiedelemvilágának és szertartásainak több tétele a kereszténység és az iszlám alapja.

A zsidó hagyomány szerint – amit nagy részben a nyelvészeti kutatások, a régészeti leletek és a genetikai vizsgálatok is alátámasztanak – a zsidóság a Közel-Keletről, pontosabban Levante térségéből származik.

Ebben a térségben laktak az ókori héberek, majd első és később második száműzetésük alatt is folytonos maradt a jelen-létük. Ma Izrael állama is nagyrészt az ókori héberek által lakott területen fekszik. A mai zsidók az ókori héber népességtől származtatják magukat. Ez a hagyomány bizonyított a legújabb kori kutatások eredményeképp. Bár a héber népesség öröksége több téren kulturális folytonosságot mutat az azt megelőző kánaáni kultúrával, szoros rokonság fedezhető fel az ókori mezopotámiai civilizációval is. Ennek nyoma maradt a héber törvénykezésben, ami számos egyezést és párhuzamot mutat a nyugati sémi amurrú törvénykezéssel. A rokonság legalább ilyen egyértelműséggel a héberek első száműzetése, az úgy-nevezett babiloni fogság időszakának eredménye. A zsidóság történetének ezen, talán legjelentősebb fejezetében alakult ki a területi kötődéstől független, igen életképes diaszpóralét.

Ez alapozta meg a ma ismert zsidóság szerkezeti és ideológiai felépítését.

A Tanakh a zsidóság Kr. e. III. században elfogadott Bibliája. A héber Biblia a zsidó nép eredetét – Ábrahám családjának vándorlásaitól kezdve az egyiptomi fogságon és a kivonuláson keresztül, a nomád vagy félnomád életformán, a letelepült életmódon át, a lényegében törzsi szervezetből a nemzetté válásig – egységes történetként írja le.

A héber Bibliának a zsidó vallás által elfogadott formája a Tanakh. A zsidó vallás bibliai kánonjában a héber Biblia 24 könyvből áll – ugyanennyi betűje van a héber ábécének.

A héber nyelv, melynek klasszikus változata a zsidó liturgia nyelve, és modernizált változata Izrael álla-mának hivatalos nyelve, sémi nyelv; rokonságban áll az arab, arámi és egyéb sémi nyelvekkel. A zsidóság a szám-űzetései során a hébert a hagyomány átörökítésére és liturgiai célokra használta. Párhuzamosan érdekes új nyelvek alakultak ki a helyi diaszpóra nem zsidó nyelve és a héber/arámi szókészlet és kifejezésmódok keveredéséből.

AZ ÍGÉRET FÖLDJE

A Közel-Keleten, a Biblia által Kánaánnak, a rómaiak által Palaestinának nevezett térségben virágzott az ókori héber kultúra. A Biblia elmeséli az ígéret földjének mitikus történetét, habár a terület határai nem pontosan megadottak, az Ószövetség különböző szövegei szerint változóak. Egy Mezopotámiából származó nomád nép telepedett itt le, és állattenyésztéssel, mezőgazdasággal, kereskedelemmel foglalkozott. E föld állandó támadások célpontja; kiűzetések és visszatérések drámai színhelye.

A KÖNYVEK KÖNYVE

A Tanakh a héber nép szent könyve. A teremtés leírásával kezdődően számol be a judaizmus kialakulásának történetéről, az Isten és Ábrahám kötötte szövetségről, a monoteista hitről és a Kánaán földjével folyamatosan megőrzött kapcsolatról. A Könyvek könyve történelmi beszámolókat, vallási és erkölcsi parancsolatokat, énekeket és költeményeket tartalmaz. Számos művészi alkotás és filozófiai tanulmány egyetemes ihlető forrása.

A SZENT SÍR

Jeruzsálem városában áll a Szent Sír-bazilika; belsejében található Jézus feltámadásának feltételezett színhelye, a kereszténység egyik legszentebb öröksége. A pápai állam és Európa keresztény királyságai több ízben indítottak keresztes háborúkat a középkor folyamán a sír muszlim fennhatóság alóli felszabadítására. E hadjáratok rengeteg értelmetlen szenvedést szültek. Jeruzsálem évszázadok-évezredek múltán is maradt, ami volt: a keresztények, a muszlimok és a zsidók örök szent városa.

SALAMON TEMPLOMA

Jeruzsálemben épült fel a zsidó Templom, mely a frigyládát őrizte. A frigyládában az Isten által Mózesnek adott törvénytáblákat helyezték el. A két ízben is lerombolt ősi templomból ma már csak a Siratófalként ismert nyugati fal maradt fenn

SÁBA KIRÁLYNŐJE

Az Ószövetség szerint a mai Etiópia területén lévő Sába (Sebá) földjének királynője nagy kísérettel érkezett Jeruzsálembe, hogy megcsodálhassa Salamon király bölcsességét (jobbra a királynő egy oszlopfőn). Fűszereket, aranyat és drágaköveket vitt ajándékba. Az elbeszélés szerint a királynőt lenyűgözte Salamon egyistenhite. Napjainkban létezik Etiópiában zsidó vallású népcsoport, mely Sába királynője és Salamon király leszármazottjaként határozza meg önmagát.

TÖRTÉNELEM ÉS TÁRSADALMI BERENDEZKEDÉS

ÁBRAHÁM ÖRÖKSÉGE

Az időszámításunk előtti V. év-ezred végére Palesztina jelenlegi területe Észak-Szíria civilizációihoz hasonló gazdasági és kulturális fejlődést ért el. Az időszámítás előtti IV. évezredben a kánaáni kultúra városállami rend-szerben szerveződött, a letelepedett földművelők és félnomád pásztorok együttélése nyomán.

Az évezred első felében északról érkeztek a fémfeldolgozás technikái és az elefántcsont megmunkálásának tudománya. Megjelentek a száraz éghajlatú vidékekhez alkalmazkodó műszaki és gazdasági struktúrák is. Kánaánban kis közösségek alakultak, amelyek gabonatermesztésből, szarvasmarha- és juhtenyésztésből tartották fenn magukat.

A IV. évezred második felében a térség egyiptomi befolyás alá került, ami gazdasági és katonai alárendeltséget eredményezett. Egyiptom és a mezopotámiai királyságok versengtek e területért. Az évezred végére megerősödött a földművesek és az állattenyésztők kánaáni civilizációja. A vita tárgyát képező vidék a kereskedelmi utak tranzit helyévé vált. Különösen forgalmas volt a Királyi út, amely Kánaánt és Mezopotámiát kötötte össze a Nílus országával. Ez az összeköttetés gazdasági jólétet teremtett az egész térségben. Kánaán földjét az áruk, a technológiák, az eszmék gyors cseréje, váltogatása jellemezte.

NYUGODT SZÍNHELY

A héber történelem akkortájt lépett az ősatyák korába, amikor – a bibliai történet szerint – Ábrahám (Ábrám) elhagyta mezopotámiai szülőhelyét, Ur-Kaszdimot, és nomád pásztorkodásba kezdett az észak-szíriai Harránban. Elvetette a városi fejlődés által megalapozott civilizáció előnyeit, hogy elmúlt idők életformájához tér-jen vissza. A Genezis (Teremtés könyve) ezt azzal magyarázza, hogy vállalta az egyistenhit megvallásának küldetését: egyszer s mindenkorra fogadalmat tett, hogy gyermekei és azok gyermekei is tiszteletben tartják, illetve teljesítik ezt az Istentől kapott fel-adatot.

Szülőföldjéről való távozásának más okai is lehettek, elsősorban a Mezopotámiába benyomuló nomád törzsek – például a Mezopotámia északi részén, a Khabur folyó völgyében élő közel-keleti nép, a hurrik.

Ábrahám feltehetőleg békésen lépett Kánaán földjére. Családja nem volt népes, így nem volt szüksége kiterjedt legelőkre. Érkezése nem okozhatott riadalmat a térség már ott élő törzsei között. Ábrahám a magas, csaknem sivatagi földeken vándorolt, hogy elkerülje a kereskedelmi utakat vagy a városias területeket, például a Jordán folyó völgyét, ahol nehézségekbe ütközhetett volna. Bételig folytatta útját, majd dél felé fordult, míg el nem érte Hebrón legelőit.

NOMÁDOK ÉS FÉLNOMÁDOK

Palesztina középső része gyéren lakott volt. A későbbi Efrón mezejét, Sikem és Bétel városa között, jórészt erdők borították. Gibeón és Jeruzsálem számított csupán városias településnek, melyek – az olajfa és a szőlő műveléséhez alkalmazkodóan – lépcsőzetes dombokon emelkedtek. Déli és nyugati irányban a terület nyitott volt, és lágyan ereszkedett alá a Sínai-félsziget sivár pusztaságáig. Egy nyájakat terelő vándor csoport számára ezek a földek ideálisak lehettek.

Az ősatya Ábrahám és közvetlen leszármazottai félnomádokként éltek. Ismeretes, hogy Ábrahám sátrai Mamré tölgyerdőiben, Beérsebában álltak, Kánaán délnyugati részén, Bétel közelében. Az ősatya Izsák felváltva tartózkodott Gerárban vagy Beérsebában. A harmadik ősatya, Jákob, Izsák fia, Ábrahám unokája általában Bételben és Hebrónban lakott. Ábrahám és Izsák egyaránt megállapodást kötött Gerár királyával, Abímelekkel, és esetük azt mutatja, hogy a városlakók és a félnomád törzsek megtalálták a módját az együttélésnek. Ennek jegyében, a bizalom és a béke légkörében vásárolhatta meg Ábrahám Makpéla barlangját Hebrónban.

PATRIARCHÁLIS TÁRSADALOM

A patriarcha címet az ószövetségi időkben csakis férfi birtokolhatta; a patriarchátus apajogú társadalmi szerveződést jelent. Az apa a klán, a törzs, a nagycsalád vezetője és legfőbb tekintélye. A törvényes hatóságot is ő képviseli. Mivel az általános, erkölcsi normarendszer a közösség által vallott hiten alapul, vallási kérdésekben is megfellebbezhetetlen a hatalma. A héberek életében a vallási alapot az Isten és Ábrahám között kötött szövetség jelentette.

A patriarchától függött a feleség vagy feleségek, valamint a gyermekek, illetve azok családja, családtagjai. Az apa élet-halál ura volt gyermekei fölött, és a gyermekek engedelmességgel tartoztak apjuknak. Az öröklés fiágon történt, és az elsőszülött mindig elsőbbséget élvezett. A felnőtt gyerekek és családjuk az atyai házban élt. A patriarcha halálával a legidősebb fiúra szállt e méltóság, kivéve ha a patriarcha a halála előtt egy másik fiát jelölte meg örökösének, ahogyan ez Jákob történetében ismeretes. Néhány nemzedék után a család klánná növekedett e patriarchális szerveződésben.

Az apák választották ki a fiuknak szánt feleséget, és hasonló szempontok alapján döntöttek a lányok házasságáról is. Mindkét esetben a végső döntés a patriarcha kezében volt. A menyasszonyt általában a klánon belül, sőt a családon belül választották. Sára, Ábrahám felesége férje féltestvére; Rebeka, Izsák felesége férje unokatestvérének a lánya; Jákob az unokatestvéreit, Leát és Ráhelt vette feleségül. Annak ellenére, hogy a párkapcsolatok mereven szabályozottak voltak, a héber kultúrának számos kiemelkedő nőalakja vált híressé, például Debóra és Mirjám. Ebben a kultúrkörben született meg a világirodalom egyik legvarázslatosabb szerelmes költeménye, a Salamon királynak tulajdonított Énekek éneke.

A legelők a népesség gyarapodásával, a családok bővülésével szűkössé váltak: szükségszerűen be-következett hát a népcsoport különválása, a nyájak megosztása. A felnőtt fiútestvérek önállóvá váltak: saját nagycsaládi közösséget hoztak létre, új törzset teremtve. Ez történt Ábrahám, Izsák és Jákob patriarchák leszármazottai életében is, akiktől Izrael tizenkét törzsét eredeztetik. A törzs tagjai, még ha szétszóródtak is, mindenkor tudatában voltak rokonságuknak, és szükség esetén, a történelem viharaiban készen álltak a többiekkel való összefogásra.

A patriarchális szervezetnek az ereje kovácsolta a három ősatya leszármazottainak a jellemét, melynek köszönheti e nép az önazonosságát.