NAGY CIVILIZÁCIÓK

ISZLÁM

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

A KORÁN NÉPEI

Az iszlám világ

TÖRTÉNELEM ÉS TÁRSADALMI BERENDEZKEDÉS

A próféta útjai

Mohamed

Az Omajjád-dinasztia

Az Abbászidák

Al-Andalusz

A Fátimida Kalifátus

A hódítások kora

Az Oszmán Birodalom

TÁRSADALOM ÉS MINDENNAPI ÉLET

Élet a törvény jegyében

Bagdad

Piaci forgatag

Karavánpihenők

Az Alhambra

Az iszlám Indiában

Az iszlám Afrikában

MÍTOSZOK ÉS HIEDELMEK

Allah prófétája

A Korán

Mekka

A Sziklamecset

A córdobai Nagymecset

Szakrális építészet

KULTURÁLIS ÖRÖKSÉG

Tudomány és művészet

Kalligráfia

Az Ezeregyéjszaka meséi

Tudományok

Az iszlám művészet

Az iszlám jelene

Múzeumok

KRONOLÓGIA

KISLEXIKON

A KORÁN NÉPEI

Az iszlám világ és csaknem ezernégyszáz évet felölelő történelme a Nyugat számára a mai napig is számtalan ismeretlen kincset rejt. Az iszlám nem csupán vallás – dogmák és vallásgyakorlatok összessége –, hanem egy egyedülálló civilizáció, amelynek híveit szerte a világon közös kultúra, közös hagyományok és az ugyanazon jogrendnek (saría{1}) való engedelmesség köti össze.

A legenda szerint Mohamed vándor kereskedőnek éveken át megjelent Gábriel arkangyal egy Mekkához közeli barlangban (610-től). Az isteni hírnök az egyetlen igaz Isten szavait közvetítette az Ábrahám-leszármazott prófétának.

A szent könyvben, a Koránban{2} összegyűjtött parancsolatok (114 szúra) tartalmazzák az útmutatást minden iszlámhívő, azaz muszlim számára – szabályozva a magánéletet, a személyes kapcsolatokat, a jogrendszert, a kulturális és az üzleti életet. Szintén a Korán határozza meg napjaink iszlám országaiban a társadalmi hierarchiát, a politikai berendezkedést és az állami bürokrácia működését.

Az iszlám kialakulása az Arab-félszigeten ment végbe a VII. század elején, pogány, de ugyanakkor keresztény, zsidó és zoroasztriánus hatásoknak egyaránt kitett közegben. A hagyomány szerint már Mohamed felszólította a kortárs uralkodókat az iszlámhoz való csatlakozásra, bár erről egyetlen korabeli, nem muszlim forrás sem szól. Mohamed halálakor a közösség kettős kihívás elé került: a Próféta nem rendelkezett életműve folytatásáról, a beduinok{3} zöme pedig felbontottnak tekintette a korábban kötött, adókkal és egyéb kötöttségekkel járó szövetséget, és fellázadt. A Próféta társai gyorsan megválasztották „Isten küldöttjének helyettesé”-t (halífat raszúl Alláh, azaz kalifa{4}) Abú Bakr személyében, majd leverték a lázadó törzseket. A közösség összetartásához azonban a nem vallásos híveket is érdekeltté kellett tenni az iszlámhoz való csatlakozásban. Ez vezetett a nagy hódításokhoz. Az egyesült arab seregek lerohanták és legyőzték a kor leghatalmasabb államait.

Az iszlám világhódító sikerei ellenére sem kerülhette el a vallásokat fenyegető szakadást: ebben az esetben ennek okai utódlási kérdésekre vezethetők vissza. A síiták elutasítják az első három kalifa legitimitását, egyedül Ali és felesége, Fatima (Mohamed lánya) leszármazási vonalát ismerik el. A szunniták elfogadják a szunnákat, Mohamed próféta és társai cselekedeteinek, tanításainak összességét, s ráadásul a legrátermettebb muszlimot tekintik a közösség ideális vezetőjének.

A megosztottság ellenére az iszlám vallás óriási utat tett meg: meghódította a Kelet legnagyobb részét és Észak-Afrikát. Fénykorát az Oszmán Birodalom keretein belül érte el: még Európába is eljutott az Ibériai- és a Balkán-félszigeten keresztül.

Az iszlám a művészetekben is csodálatosat alkotott: fényűző palotákat és monumentális mecseteket, díszes kerámiákat, zománcos csempéket, falikárpitokat és kézzel szőtt szőnyegeket. Legemelkedettebb, szakrális kifejezési formája a kalligráfia, az isteni hang és a parancsolatok közvetítő médiuma.

Mélyen átélt vallásosság, viharos történelem és a világon egyedülálló kulturális gazdagság jellemzi az iszlám világot.

Az iszlám világ

Az iszlám mára a Föld valamennyi térségében elterjedt. Sok millió muszlim él Nyugat-Európában, Amerikában, Indiában, Kínában, a Fülöp-szigeteken, Oroszországban és az afrikai országokban. A muszlimok az emberiség kultúráját változatos és kifejezési formákban gazdag művészetükkel gyarapították. Varázslatos mecseteik, díszes kerámiáik egy csodálatos civilizáció örökségét őrzik.

VALLÁS

Az iszlám a zsidó és a keresztény hittel közös tőről fakadó monoteista vallás, mely a VII. században született meg. Napjainkban 1 milliárd 570 millió követőjével a világ második legnagyobb vallása. Alapja Isten kinyilatkoztatása, amelyet Mohamed próféta halála után két évtizeddel a Koránban gyűjtöttek össze követői, a muszlimok. Az iszlám másik forrása a szunna, Mohamed és társai cselekedeteinek, tanításainak összessége.

CSEREKERESKEDELEM

A muszlim arabok korallt és elefántcsontot szállítottak Kínába, amelyet Nyugat-Afrikában szereztek be. A Távol-Keletről porcelánt, selyemszövetet és finom papírt importáltak. Nyugat-Európa nemessége fémből készült kézművestermékeket vásárolt az arab kereskedőktől.

ÉPÍTÉSZET

A muszlim építészet legcsodálatosabb alkotásai a mecsetek. A mecset belseje egy egybenyitott, rendszerint oszlopos tér. A bejárattal szemben látható a kiblafal{5}, amely a megfelelően tájolt mecsetekben a Mekka felé vezető egyenes vonalra merőleges. A hívek e fal elé térdelnek ima közben, így mindig Mekka felé fordulnak.

TÖRTÉNELEM ÉS TÁRSADALMI BERENDEZKEDÉS

A próféta útjai

Az iszlám vallás gyökereit a VII. századi Arábiában kell keresnünk. A hagyomány szerint Mohamed 610-ben találkozott első ízben Gábriel arkangyallal, aki megparancsolta neki, hogy az egyetlen igaz Isten tanítását hirdesse a bálványimádó közösségben.

Azon a területen, ahol Mohamed víziója később megvalósult, meglehetősen alacsony volt a népsűrűség. Főként nomád pásztorok és – elszórtan – földművelők lakták, a jelentősebb települések között pedig kerekedők karavánjai járták a vidéket.

MOHAMED UTÁN

A Próféta halála után hatalmi harcot gerjesztett az utódlás kérdése. Ennek következtében Mohamed új vallása nem kerülhette el a szakadást; mindkét irányzat (síita{6}, szunnita{7}) követői kizárólag magukat tekintették a Próféta jogos örökösének.

A Próféta első utódja Abú Bakr volt, akit Omar követett. Omar utóda, Oszmán ibn Affán uralkodása alatt tört ki az első polgárháború (fitna{8}). A válság hátterében az állt, hogy Mohamed közvetlen rokonai és legkorábbi követői megkérdőjelezték Oszmán hatalmát. Ezután Ali ibn Abí Tálib ragadta magához a hatalmat, aki Mohaunokatestvére és veje volt. két szemben álló párt: Ali akik a Próféta közvetlen csaközül kívántak utódot, Oszmán hívei. Ettől kezdve a vezetők az Omajjád-dinasztiából származtak.

Az Omajjádok{9} kettéosztott muszlim világon uralkodtak, két, egymással szemben álló irányzatot akartak kibékíteni: szunnitákat és a síitákat. Az Omajjádok politikai befolyása a VII. század vége felé, a második fitna következtében meggyengült, és a restaurációs törekvések ellenére is tovább hanyatlott. 750-ben bukott meg a dinasztia, amikor is a Próféta nagybátyjának, al-Abbásznak az utódja került a trónra. Dinasztia dinasztiát követett, független birodalmak születtek, s a központosított iszlám birodalom létrehozására tett kísérletek egytől egyig elbuktak: az iszlám politikai egység mindörökre hiú ábránd maradt.

AZ ABBÁSZIDA-DINASZTIA

Bagdadot 762-ben alapították, s az Abbászida-dinasztia fővárosaként fejlődött virágzó kereskedelmi központtá. A kiterjedt muszlim területek különböző pontjain hatalmas mecsetek és paloták épültek, s a szakrális terek bősége természetes módon vezetett a Korán elmélyült és sokrétű tanulmányozásához. Ennek talaján született meg az az iszlám jogrend, amely a társadalmi berendezkedés alapjául szolgált. Az iszlám jogi szabályozás a társadalmi élet minden részletére kihatott.

Időközben komoly tudományos fejlődés ment végbe a történetírás, a földrajz, az irodalom, az orvostudomány, a matematika és az algebra területén. Bagdad megkérdőjelezhetetlen vezető szerepe jelentős változást hozott: az iszlám központja Ázsia szívébe költözött át a Földközi-tenger partján fekvő Damaszkuszból. De míg kulturális és vallási téren terjeszkedett a muszlim világ, politikai viszonylatban más volt a helyzet.

Egy Omajjád herceg, aki túlélte dinasztiája tagjainak lemészárlását, független államalakulatot hozott létre az Ibériai-félszigeten. A függetlenségi törekvések megsokszorozódtak, és a VIII–IX. századi dinasztiák – többek között az Idriszidák, az Aglabidák, a Tulúnidák, a Szaffáridák és a Számánidák – elismerték ugyan az Abbászida kalifát a muszlim világ legfőbb vezetőjének, de mindeközben jelentős társadalmi, politikai és gazdasági önállóságot értek el.

A X. századra a függetlenségi törekvések válsághoz vezettek: három egyenrangú kalifátus alakult ki. Először Tunéziában, később Egyiptomban is hatalomra kerültek a Fátimida síiták, majd önálló kalifátust alapítottak.

Az Abbászida-dinasztia politikai hatalma ettől kezdve jóval kisebb, mint kulturális jelentősége: területén belül önálló államok alakultak, amelyek meghatározták a térség további kulturális fejlődését.

NOMÁD BETÖRÉSEK

A növekvő politikai széttagozódás eredményeképpen a X. század végére a muszlim birodalom hatalma és katonai ereje jelentős mértékben gyengült. Ebben a válságos helyzetben érték az iszlám területeket a nomád támadások.

Az első betörések során a szeldzsuk{10} törökök elfoglalták Nyugat-Ázsia legnagyobb részét. Ez a török fennhatóság, főképp a Nagy Szeldzsuk Szultanátus megalakulását követően, rendkívüli jelentőséget nyert.

Ekkortájt a muszlim terjeszkedés új lendületet kapott: elérte Észak-Indiát és a mai Törökországot. Később azonban a mongol hódítás újabb válságot eredményezett az iszlám világban. A XIII. század közepén a mongol hadak elfoglalták Bagdadot, illetve Egyiptom keleti területeit. Végeredményben ez a súlyos katasztrófa sodorta el az Abbászida-dinasztiát.

HÁROM NAGY BIRODALOM

Az oszmán törökök elvándoroltak az ázsiai sztyeppékről, és először Anatóliában alapítottak egy kis államot. 1453-ban bevették Konstantinápolyt, ezáltal döntő csapást mértek Bizáncra, amelyet aztán beolvasztottak birodalmukba.

Az oszmán terjeszkedés a muszlim keletet és a keresztény Európát egyaránt érintette. Bécs 1529-es ostromának kudarca azonban világos határt szabott a törökök nyugati előrenyomulásának. Az 1683-as bécsi ütközet hatására kezdődött meg a török seregek végső visszavonulása Európából Kis-Ázsiába.

Egy évszázaddal később a hatalmas keleti muszlim terület három önálló birodalomra bomlott. Ezek egyike oszmán fennhatóság alatt állt: Mezopotámiától a Vörös-tengeren át egészen a Földközi-tenger partvidékéig terjedt.

Az oszmánok mellett ekkortájt az iráni térségben a Szafavidák uralkodtak, Indiában pedig a Mogul Birodalom virágzott. Az politikai egység hiú ábrándnak bizonyult: a szultánságok megsokszorozódtak az egyre nagyobb területen.

REFORMOK ÉS A XX. SZÁZAD

A XVII. században Mohamed ibn Abd al-Vahháb elfojtotta Arábiában azt a reformtörekvést, amely az iszlámot az parancsolatokhoz kívánta visszatéríteni, elutasítva mintegy a korábbi mozgalmak eredményeit. Ekkor született meg a később fundamentalizmusként hírhedtté vált irányzat: az iszlám politikai, vallási és filozófiai tekintetben egyaránt szélsőséges szárnya. A modern korban ez a mozgalom döntően befolyásolta az iszlám fejlődését, különös tekintettel a XX. századra.

A XIX–XX. században az iszlám fokozatos, ám feltartóztathatatlan területi és politikai hanyatlásnak indult az európai expanzió következtében. E folyamat szimbolikus kezdetének tekinthető Egyiptom 1798-as francia megszállása.

A XX. századra a legtöbb muszlim nemzetiség önálló államot alkotott. Ezekben meglehetősen lassú volt a gazdasági fejlődés, így függetlenségük is inkább csak névleges volt, s a Közel-Kelet a kapitalista Nyugat befolyása alatt állt. Valódi függetlenséget csak néhány ország vívott ki, méghozzá csupán a második világháború után.

Egyes muszlim országokban bizonyos mértékig különvált a vallás és az államszervezet. Ez a folyamat súlyos konfliktusokhoz és társadalmi feszültségekhez, gyakran polgárháborús összeütközésekhez vezetett, például Indiában, Pakisztánban és Bangladesben.

Az iszlám kultúra földrajzi kiterjedése jelenleg óriási; nagy befolyással bír Európában, Ázsiában, Afrikában és a csendes-óceáni szigeteken egyaránt. Számos fontos muszlim közösség jött létre Nyugat-Európában is, főként Nagy-Britanniában, Németországban és Franciaországban.

HIERARCHIA ÉS CÍMEK

Az iszlám hatalmi berendezkedés erősen hierarchizált volt: a legmagasabb pozíciót a kalifa töltötte be.

A Próféta halála után kalifának nevezték a közösség legfőbb vezetőjét. Az első kalifa, Abú Bakr az iszlám alapítójának apósa. A kalifa után következtek az emírek, a tartományi vezetők, akiket a mindenkori kalifa nevezett ki.

Az emír{11} szó jelentése ’parancsoló’. Hasonlóan fontos és elterjedt volt a szultáni{12} cím, mely az uralkodót illette meg egyes muszlim országokban. Az első szultán a Gaznavida-dinasztiából származó Mahmúd al-Gazni, aki a X. század végétől uralkodott a mai Afganisztán területén található Gazniban. A szultán parancsait a nagyvezír{13}, hajtotta végre. A nagyvezír, mint első miniszter, egyedül a szultánnak tartozott felelősséggel.

{1} Az arab szó jelentése ’ösvény’, illetve ’vízhez vezető út’. A saría vallásjog, az élet minden területére kiterjed. Legfőbb forrásai a Korán és a profetikus hagyomá-nyokkal (hadísz) szorosan összefonódó szunna (a Próféta „szokása”). Gyakorlati alkalmazásában elválaszthatatlan a jogtudósok közmegegyezésen (idzsmá), valamint analógián alapuló (kijász) következtetéseitől. A saría szerint a felnőtt, ép elméjű muszlimok cselekedetei öt csoportba (kötelező, kívánatos, tiltott, utálatos és megengedett tettek) sorolhatók be.

{2} Az iszlám szent könyve, a legutolsó isteni kinyilatkoztatások gyűj-teménye. A vallás alaptétele szerint a Korán szövegét maga Allah mondta tollba Mohamednek. A szent Korán a saría (vallásjog) elsődleges forrása. A mű 114 szúrára (fejezet) tagolódik, melyeket áják (rövid versek) alkotnak.

{3} Az arab terminus (’sivatagban lakó’) eredetileg az Arábiából származó nomád pásztorokat jelölte, jelentése idővel az iszlám területeket lakó (közel-keleti és afrikai) sivatagi népekre is kiterjedt.

{4} Mohamed próféta utódainak, a muszlim állam és közösség vezetőinek címe. A kalifák eleinte a vallási és a világi főhatalmat is birtokolták, a X. századtól azon-ban a tényleges hatalom előbb az emírek, majd a szultánok kezébe vándorolt.

{5} A mekkai Kába szentély felé mutató imairány. Napi öt imájuk (szalát) és a pénteki közös istentisztelet alkalmával a muszlimok a kibla irányába fordulnak. (A mecsetekben félköríves falfülke, a mihráb jelöli a kibla-irányt.)

{6} A muszlimok legfőbb vallási kisebbsége, mely a többségi szunniták legfőbb „ellenzéke” is egyben. A síita terminus a síat Alí (Ali pártja) szerkezetből képződött, és eredetileg azokat a muszlimokat jelölte, akik ellenezték a kalifák szabad választását, mivel Ali leszármazottait tekintették az Isten által kijelölt törvényes vezetőknek. A síitizmus – a szunnita áramlathoz hasonlóan – nem egységes, mert az idők folyamán több szektára és alszektára bomlott fel, melyek közül a „tizenkettes síiták”, az Iszmáíliták, az Alaviták, illetve a Zaiditák a legfontosabbak. Napjainkban kizárólag Iránban és Irakban van síita többség, a többi iszlám országban a szunnitáké a vezető szerep.

{7} Az iszlám legfőbb vallási irányzata, melynek hívei a szunnában rögzített hagyományok követői. Az eredetileg a Próféta „szokását” jelölő szunna az idők során igen szorosan összefonódott a hadíszokkal, azaz a Próféta cselekede-teivel és mondásaival foglalkozó hagyománnyal. A muszlim közösségek (és államok) többségét szunniták alkotják, akik négy vallásjogi iskolát (Hanafiták, Má-likiták, Sáfiiták és Hanbaliták) ismernek el (lásd még síita).

{8} Arab, jelentése ’polgárháború’ – elválaszthatatlan az iszlám valláson belüli szakadástól. Az első fitna Uthmán kalifa meggyilkolását követően, 656-tól 661-ig tartott, a második pedig az Omajjádok uralma alatt, 683 és 693 között zajlott.

{9} Az úgynevezett négy, helyesen vezetett kalifa uralkodását (632–661) követően a dinasztiaalapító Muávija kezébe került a kalifátus irányítása. Az Omajjádok Damaszkuszt tették meg fővárosnak, hatalmukat pedig 750-ig, az Abbászidák színrelépéséig gyakorolták.

{10} Az Oghuz törzsből származó Szeldzsukok nomád törökök voltak, a X. század végén azonban felvették az iszlám vallást, s a szunnitizmus követőivé váltak. Seregeik behatoltak Iránba, Tugrul pedig 1038-ban szultánnak nyilvánította magát Nisápurban. A szeldzsukok bagdadi bevonulásukat (1055) követően a Kaukázus felé terjeszkedtek, majd Kelet-Anatóliában legyőzték a bizánci seregeket.

A Szeldzsuk Birodalom a XI. század második felében, Alp Arszlán és I. Málik sah uralkodása idején élte fénykorát. Az iráni iszlám kultúra valóságos reneszánszát élte ekkor, mivel a Szeldzsukok a mű-vészetek nagy támogatói voltak. Fővárosnak Iszfahánt tették meg. Szandzsár szultán halálával (1157) véget ért a Szeldzsukok uralma Perzsiában és Belső-Ázsiában. A hatalmat a hvárezmsahok (Khvárezmsáhok) vették át, uralmukat azonban megdöntötte az 1220-as mongol invázió.

{11} Vezetők, fejedelmek, illetve az iszlám birodalom uralkodóinak címe. Az amír al-mu’minín (’a hívők parancsnoka’) cím a kalifákat, míg az amír al-muszli-mím (’a muszlimok vezetője’) elsősorban az Almorávida uralkodókat illette meg.

{12} Arab eredetű szó, jelentése ’hatalom’, illetve ’hatalommal bíró’. A XI. századtól egy adott terület független uralkodóját s egyben legfelső katonai vezetőjét jelölte. A szeldzsuk időszaktól kezdve szultán a független muszlim uralkodók elfogadott címe.

{13} Az arab szó magas rangú muszlim állami tisztviselőt jelöl. Az Oszmán Birodalomban Konstantinápoly elfoglalásáig (1453) a vezír a legmagasabb katonai rendfokozat birtokosa. A XV. század második felében (II. Mohamed uralkodása alatt) jelent meg a nagyvezír cím, melynek tulajdonosa a szultán teljhatalmú képviselője. A XX. század-ban a birodalom összeomlásával a nagyvezír hivatala is megszűnt.