László Ágnes

Erről még nem beszéltem senkinek

KIVÉTELES SORSOK, TÖRTÉNETEK

1989–2009

Kossuth Kiadó

Tartalom

Beköszöntő Az ember, aki odafigyel

A harmadrendű „Soha nem gondolt arra, hogy kivégezhetik”

Az asszony, aki az emlékeivel él

A Goldberger lány „Apám nem önként ment a halálba”

Grósz „Ami itt történik, szándékom és akaratom ellenére megy végbe”

Értünk égtek a gyertyák

Bujtor A hobbijátékos

A Mester

Ki volt Rajk Júlia?

Hogy vagy, Fábry Pál?

Kirablások kora

Doktor úr, a maga szíve sose fáj?

Gerő András századunk meghatározó személyiségeiről

A republikánus

Kállai Ferenc a közéletiség vonzásában

A filozofáló befektetési bankár

„Számoltam, és nem lennék pénzügyminiszter”

„Mindent azért a hatalom sem tehet meg”

„Nincs veszélyben a demokrácia”

„Vonzott a kormányzati stratégia kidolgozása”

Búcsú a Donáti utcától

„A kormányzásban a politikáé az elsődleges szerep”

„Erről még nem beszéltem senkinek”

Tízezer dolláros tiszteletdíj „A pénz soha nem érdekelt”

Békében élni önmagunkkal

A tudós világa Üvegfalon innen és túl

Egy évszázad – egy életút „Nincs olyan rossz helyzet, amelyből nem lehet tisztességesen kijönni”

Életek, utak – életutak

Két arc

A sikernek ára volt

Értelem és érzelem

„Én nem lehetek tüskés”

„Te jó Isten! Feleségül vettem az unokámat!”

A hitelhez hitelesség kell

Az államtitkári széktől a tsz-elnökségig

Milliárdos ütközetek

Legyen az ember picit szerényebb, alázatosabb

Menet közben nem lehet autót szerelni

Impresszum

A lányomnak, Julinak ajánlom a könyvet.

A lányomnak, aki egy film kapcsán a következőket írta:

„A tánc kifejezési forma. A tánc két ember együttes létezése, még ha csak percekig is. Élmény, amely bár oly közeli és intim, mégis nagyon személyes marad, mert a végén mégiscsak egyedül táncolunk.

Egy-egy tánc koreográfia, életérzés, érzelem, a kor tökéletes rögzítése.

És a tánccal bármikor felidézhető. Mint amikor régi fényképeket nézegetünk. Mindegy, hogy egyedül vagyunk, vagy mással, azok a pillanatok bármikor előhívhatók.

Mert, ki tudja, hol, kivel leszünk tíz év múlva, ha valaki felkér egy táncra, az élményt, az izgalmat, a kalandot, amit az adott tánc magában rejt, ismét megkapom.

A tánctudással gazdagabb lesz az ember, mert nemcsak megélni segíti a szebb életet, de dokumentálja is azt. Generációkon keresztül.”

Nekem az írás, az újságírás adta, adja meg ugyanezt az életérzést. Gazdagabbá tett, és nemcsak megélni segítette a szebb életet, de dokumentálja is azt. Generációkon át.

Ugyanúgy, mint azok a beszélgetések, amelyek ebben a könyvben olvashatók.

ÖRÖKSÉGÜL NEKED

Minden ember élete kísérlet, hogy eljusson önmagához.

Minden ember élete egy ösvény sejtése. Senki sem volt még teljesen és maradéktalanul önmaga, mégis mindenki igyekszik önmaga lenni, ki tapogatózva, ki tudatosan, ki ahogyan éppen tud.

Hermann Hesse, Nobel-díjas író

BEKÖSZÖNTŐ
Az ember, aki odafigyel

Nincs érdekesebb a tegnapi lapnál.

Nincsen érdekesebb, mint tegnapi, tegnapelőtti, tíz, húsz, száz év előtti újságokat böngészni. A hír mindig friss marad. Sőt, mind frissebb lesz az idő múltával. Hisz nincsen elevenebb dolog a múltnál. Még inkább friss marad a riport, az interjú, a beszélgetés, ha jó, no persze, csak akkor. De akkor rögzíti az időt, örökíti az embert, kimerevíti: ki honnan jött és hol tart éppen, hol tartott a beszélgetés pillanatában. És mi legtöbbször tudjuk, hogy mi történt azóta, kiegészítjük a képet, bezárjuk a történetet, ha tudjuk, hogy már véget ért.

Jó játék a régi újság.

Jó olvasni László Ágnes egy, öt, tíz, húsz évvel ezelőtti riportjait, interjúit, portréit is, jó, tanulságos, gondolkodtató mulatság.

Hamar ráhökkenünk: ezekben a napi, heti „anyagokban” ott van az elmúlt húsz évünk, sőt ott van az elmúlt évszázad is.

Horthy Miklós és Kádár János kora, a nagy háború és a kicsiny de hosszas békék szaka, és mindenekelőtt a rendszerváltás sajátosan kaotikus forgataga bontakozik ki az olvasó előtt.

Olvasás közben, hol sírunk, hol nevetünk, legtöbbször azonban kínunkban nevetünk. Elmélázunk azon, hogy okos emberek is mekkorákat tudnak tévedni néha. Hogy bukott embereknek mennyire igaza lett. Hogy milyen természetesen tudja magas stallumra jutott emberek száját elhagyni a hazugság.

László Ágnes riportkötete azonban nem csupán húsz év, nem csupán a huszadik század lenyomatát őrzi. Hanem egy letűnő hírlapírói mentalitásét is.

A szerző még ahhoz az újságíró iskolához kötődik, amelyben nem csupán a masszív alapműveltség, olvasottság, szüntelen tanulás, érdeklődés, kíváncsiság és nyitottság voltak az újságírói ténykedés minimális fundamentumai, de a minden egyes riportra, interjúra való külön és alapos fölkészülés is.

És ami még fontosabb: László Ágnes valóban kíváncsi. Őt érdekli is az, amire rákérdez, és őszinte kíváncsisággal várja a választ. Odafigyel. Aki tudja, tudja: a mai magyar újságírásban ez ritka tünemény.

És mindehhez járul az is, amit nem lehet megtanulni: az emberekkel való közlekedés tudománya, vagy inkább művészete, vagy még inkább természetessége; László Ágnessel beszélgetni jó, és ezt azonnal megérzik interjúalanyai is, akik tán észre sem veszik, hogy a velük szemben ülő, rájuk figyelő, mosolygós asszonynak elmondják azt is, amit még nem mondtak el addig soha senkinek.

Bächer Iván

Alice Gimes (Lucy) – Gimes Miklós özvegye

Gimes Miklós özvegye, Lucy életének felét Magyarországon, másik felét Svájcban élte le. Dél-magyarországi ifjúságát a történelem szakította meg: Auschwitzba deportálták, majd részt vett a kommunista mozgalomban. Az Egészségügyi Szakszervezetben dolgozott és a bölcsészkarra járt, esti tagozatra. 1947-ben férjhez ment Gimes Miklós újságíróhoz és 1951-ben megszületett fiuk, Miklós. 1956. november 17-én a fiával, sógornőjével és annak gyermekeivel illegális úton elhagyta az országot. Bécsben értesült arról, hogy a férjét letartóztatták. Svájcba ment tovább, Zürichben telepedett le és az emigránsok életét élte. 1987-ben tért először ismét haza, és 1989-ben részt vett mártírhalált halt férje újratemetésén.

2008 júniusában hunyt el.

Fia, ifjabb Gimes Miklós újságíró, filmkritikus, 2002-ben Mutter címmel 95 perces dokumentumfilmet készített édesanyja sorsáról és édesapjához való viszonyáról.

A HARMADRENDŰ
„Soha nem gondolt arra, hogy kivégezhetik”

Hatemeletes bérház a Szent István parkban. Az asszony, aki ajtót nyit, átutazó vendég. A kézszorítása erős, határozott. Világos vászonnadrágot, lezser pulóvert visel. A haja borzas, arca napbarnított, tekintete, mint a nyitott könyv: olvasni lehet belőle. Senki meg nem mondaná, hogy túl van már a hatvanon. Belehuppan a mély fotelba, és anélkül, hogy kérdezném, mesélni kezd. Lucy nem keresgéli a szavakat, nem kertel, ömlik belőle a szó.

Tudja, milyen érzés az, ha valaki, aki nem követett el semmit, 30 évig nem engedik vissza a hazájába? 1986-ban jártam ismét különösebb nehézségek nélkül itthon. Addig nem kaptam beutazási engedélyt. Akkor a barátaimnál, Balatonarácson nyaraltam, két hétig. Arrafelé csupa jómódú, káderember él, a barátaim viszont húsz éve fabrikálják a házukat és szerintem soha nem készülnek el vele. Mivel ott nincs televíziójuk, átmentünk a jómódú szomszédokhoz, megnézni a tévéhíradót. A lánynevemen mutattak be a házigazdáknak. Megdühödtem és közöltem: Gimes Miklósnénak hívnak és ezt nem szégyellem. Döbbent csend fogadta bejelentésemet, én viszont nyugodtabb lettem, mert megtudták, ki vagyok és mit beszélhetnek előttem. Most, a kihantolás után, két napra ismét elmenekültem a Balatonra, hogy kiszellőztessem a fejem, és ugyanaz a család egyetlen kérdést sem tett fel nekem. Szándékosan mentem el hozzájuk, nehogy azt higgyék: most, amikor a nevemet már ki lehet ejteni, nem ismerem meg őket. Érződött, a jelenlétem kínos számukra, mert ha megszólalnak, óhatatlanul politizálni kezdünk.

Akkor helyettük is én kérdezek. Meséljen Gimes Miklósról, arról, mi okozta az ő tragédiáját?

Miklós 1917-ben született Budapesten. Német birodalmi iskolában érettségizett, német volt a második anyanyelve, de három nyelven beszélt, polihisztor volt. A szülei kívánságára beiratkozott az orvosi egyetemre, de azt abbahagyta, majd jött a háború, és a felszabadulás után 1945-ben újságíró lett. Ettől kezdve csak a pártnak, a pártért dolgozott és rengeteget olvasott. Elmesélek erre egy történetet. 1947-ben az anyósomhoz, aki analitikus orvos volt, beköltöztünk a Klotild utcába. Nem volt lift, és az ötödik emeletre kellett felmenni. Miklós úgy vitte a könyveket, hogy a legfelsőt kinyitotta és olvasta. Rengeteget tudott és meggyőződésem, az lett élete tragédiája, hogy ilyen tudással egy rendszer szolgálatában állt – vakon. A maximumot akarta nyújtani a munkájában. A Szabad Nép mindenese lett. Kéziratokat olvasott, levonatokat javított, és ha másnap felfedezett egy nyomdai hibát, ideges lett, mert minden megjelent szóért felelősséget érzett. Abban az időben nem az egyetemekről özönlöttek a tehetségek az újsághoz, hanem rendszerint a munkapad mellől átirányítva, és ezeknek az embereknek a kéziratait is mérhetetlen türelemmel javítgatta. Ő volt az utolsó, aki elhagyta a szerkesztőséget, mert mindene lett az a lap. Ha olyan problémával találkozott, amire nem tudta azonnal a magyarázatot, akkor magában kereste a hibát, mondván, ő polgári gondolkodású, hiszen orvos szülők gyermeke, tehát neki kell átformálódnia és neki kell a munkásosztályhoz igazodnia.

Az újságíráson keresztül került kapcsolatba a párttal vagy fordítva?

Már a háború alatt is részt vett a mozgalomban.

Hol élte át a háborút?

Erdélyben volt fehér karszalagos katona, majd az egységével átmentek Jugoszláviába, mert a partizánokhoz akartak csatlakozni. Ez nem sikerült, és végül Szegeden keresztül tért haza. Így ismerkedtünk meg, én ugyanis szegedi lány vagyok.

Mikor házasodtak össze?

1947-ben. Akkoriban a bölcsészkarra jártam, esti tagozatra, nappal pedig az Egészségügyi Szakszervezetben dolgoztam. Nagyon boldogok és optimisták voltunk abban az időben.

Meddig tartott ez a felhőtlen optimizmus? A Rajk-per idején még mindent elhittek?

Igen, mindent. Miklós még azt is, hogy a barátai árulóvá váltak. Amikor viszont rájött: mindez hazugság volt, szinte beleroppant. Történt ez 1953-ban, Sztálin halála után, de még a XX. kongresszus előtt. Könyvekben, dokumentumokban kezdett nyomozni, és egyre inkább megbizonyosodott arról: becsapták. Mégsem hagyta el az országot – 1956-ban sem –, mert úgy gondolta, neki kell harcolni azért, hogy kiderüljön az igazság. Nem látványosan, szónoklatokkal, hanem a munkájával, a bölcsességével. Vásárhelyi Miklós szokta mondani: „Nagy állatkertje” volt Gimesnek. Igen, sokan jártak hozzánk, és sok helyre hívták őt. Soha nem felejtem el: 1954-ben, amikor a Magyar Nemzetnél dolgozott, és egyetlen sort le nem írt, mert hazugságra nem volt kapható, kiküldték Párizsba, hogy onnan tudósítson. Hazatelefonált, hogy szerezzek útlevelet és menjünk utána. Természetesen nem kaptam meg, de virágnyelven arra kértem, hogy maradjon kint. Nem maradt, mert attól félt, hogy nekünk ebből bajunk lesz itthon. Szerintem komoly hibát követett el. Az persze nem igaz, hogy ő olyan ember volt, aki a halált kereste, mert a pszichoanalitikusok szerint van ilyen típus. Ő soha nem gondolt arra, hogy kivégezhetik, arra talán igen, hogy börtönbe csukják. Nagyon szeretett élni, imádott jókat enni, ha nevetett, kicsordultak a könnyei, a fiával, hacsak tehette, önfeledten játszott. Az ilyen ember nem meghalni akar, hanem élni.

Hogyan került szorosabb kapcsolatba Nagy Imrével?

Két sarokra laktunk egymástól. Mi az Orsó utcában, Nagy Imre pedig a Virágárok utcában. S amikor Nagy Imrét minden funkciójából felmentették, 1955 végén kizárták a pártból és be nem vallottan, de házi őrizetben tartották, akkor alakult ki körülötte az a kör, amibe Miklós is tartozott. Ezek az emberek az 1953-as Nagy Imre-vonalért szálltak síkra, és ezért 1955-ben egymás után hullottak ki a pártból.

A férjét is ekkor zárták ki?

Igen, őt a budapesti pártbizottságra idézték be. Nem tudom legenda-e vagy valóság, de azt mesélik: amikor elvették tőle tagkönyvét, megkérdezte, nem kaphatna-e erről igazolást? Gondolhatja, mit válaszoltak rá. Aztán, 1956-ban felajánlották neki: visszaveszik a pártba, és a többiek nyomására, ismét belépett. Én nem. Ugyanis engem is kizártak a pártból – akkor már a Rádióban dolgoztam –, de én többé nem akartam visszalépni. Viszont megértettem a férjem, mert abban az időben nem lehetett párton kívül ellenzéket szervezni, csak a párton belül. Ha valakit onnan kizártak, nem maradt terepe, ahol megszólalhatott.

Még mindig hitt abban, hogy változtatni tud valamit?

Az ő sorsa szomorú, emberi tragédia. Ember nem szenvedett így még attól, hogy becsapták, és ő hagyta magát becsapni, megtudhatta volna az igazságot, ha nem az lett volna a fékező erő, hogy neki meg kell értenie a pártot, rá is kötelező a pártfegyelem és a többi… Az egész környezete ezt sulykolta bele. S Miklósnak semmiféle veszélyérzete nem volt. 1956. október 23-a után sétált az utcán, mint most maga, vagy én, miközben minden éjszaka keresték őt.

A lakáson?

Ott is, meg az anyósomnál. Ugyanis a sógornőmmel együtt, akinek három gyereke volt, odaköltöztünk és felváltva vigyáztunk a srácokra. November 4-én, amikor bejöttek az oroszok, mi maradtunk, de a férfiak elhúzták a csíkot otthonról. Emlékszem, vasárnap volt, gyönyörű idő, egyetlen ember nem járt az utcán. Elindultam haza, mert össze akartam szedni néhány ruhadarabot, és állandóan azt éreztem, követ valaki, mert a lépteim visszhangoztak a kövezeten. Szerencsésen visszaértem, de harmadnap éjjel megjelent két orosz katona az anyósomnál, és Miklóst kereste. Miután látták, hogy nincs ott, velük kellett mennem a lakásunkra, és rám parancsoltak, telefonáljak az ismerősökhöz, nincs-e ott esetleg Miklós. Próbáltam olyanokat felhívni, akikről sejtettem, nem rémülnek meg túlzottan a hajnali telefonhívástól. Amikor ez sem járt eredménnyel az oroszok visszakísértek az anyósomhoz és velünk maradtak huszonnégy órán keresztül. Akkor és ott döntöttem el: ha Miklós rábeszél, hogy menjek el, akkor elviszem a fiamat. Reszketett, rosszul lett a félelemtől, a szoknyámba bújt és nem tudtam megnyugtatni. Még csak ötéves volt akkor. Az oroszok aztán, ahogyan jöttek, elmentek. Miklós persze folyton telefonált, hogy hazajön. Könyörögtem: ne tegye!

És ő ebben az időben hol volt?

Mindenütt, ahol lehetett, barátoknál, ismerősöknél. Mielőtt lefogták, Varga Balázséknál töltötte az éjszakát. Másnap, december 5-én orvosnál volt, aki később disszidált. A szomszéd lakásból látták meg Miklóst és telefonáltak a rendőrségnek. Ott tartóztatták le.

Mikor látta utoljára életben a férjét?

November 13-án, a Váci utcában randevúztunk, és akkor arra kért, ha valami jót akarok tenni, ami az ő életét megkönnyítheti, akkor vigyem ki a fiát Nyugatra. Megtettem. Négy napra rá, november 17-én elmentünk.

Hogyan?

Buszon, szekéren, gyalogosan, át Ausztriába, a sógornőmmel és a négy gyerekkel. December 12-éig Bécsben maradtunk, mert arra gondoltunk, hogy visszatérünk. De amikor december 6-án az egyik osztrák újságban azt olvastam, hogy letartóztatták Miklóst, már tudtam: nem lesz visszatérés. Még két transzportot hagytunk elmenni, és a harmadikkal mi is elmentünk Svájcba. Eldöntöttük: bármilyen rossz is lesz a sorsunk, egyikünk sem tesz soha szemrehányást a másiknak. Így kezdődött az új életünk, amit én az első hét évben nem is tekintettem annak. Reggel hatra jártam dolgozni, 11-kor hosszú ebédszünetben vonattal hazamentem főzni, majd fél 2-kor visszavonatoztam és dolgoztam este 6-ig. A fiam iskolába járt, de az ő ellenállását rettentően nehéz volt legyőzni. Nem evett, nem akart németül beszélni és mindennap hazakészült. Nevetnem kell még ma is, amikor azt hallom, könnyű azoknak, akik kimentek Nyugatra. Mit mondjak, mi három évig a vasúti sínek fölött egy egyszobás lakásban éltünk, uraságtól levetett bútorok között. Aztán beköltöztünk Zürichbe.

Abban az időszakban tudott-e valamit Miklósról?

Igen, az anyósomtól kaptam leveleket, üzeneteket.

Mikor és hogyan tudta meg, hogy férjét kivégezték?

A munkahelyemen, az igazgatómtól. Behivatott magához, leültetett és elmondta, hogy mit hallott reggel a rádióban. Nem akartam elhinni, de pár perccel később a sógornőm is telefonált. A főnökeim jóságosak voltak hozzám és hazaengedtek. Otthon ültem magam elé meredve, vártam haza a fiamat és nem tudtam, hogyan mondjam meg a hírt a nyolcéves gyereknek. Jókedvűen jött a strandról és azzal fogadtam: „Nagyon nagy baj történt. – Talán nem vásároltál be? – kérdezte. Nem, fiam, meghalt apu. Annyit mondott csak: meghalt? – Igen, de nem egyszerűen, nem az ágyban, hanem a börtönben és szomorú körülmények között. Erre megszólalt: most örül Kádár. – Nem, nem örül a Kádár – válaszoltam, de ő csak ezt hajtogatta, mert mindig is azt hallotta, hogy apát a Kádár tartja fogva, ha majd a Kádár kiengedi, akkor utánunk jön. – Tudod mit – fogta meg a kezem –, azt fogom mondani, apu él, és Pesten maradt. Higgyük ezt. – Ha ezt akarod, nem fogok sírni, de még azt kérem, ne hordjál fekete ruhát, és ne sírjál. – Azt, hogy nem fogok sírni, nem ígérhetem, de fekete ruhát nem veszek fel.” Tudja, mi a szörnyű? Napokig nem aludtam, mert nem tudtam elképzelni, hogyan történik egy kivégzés. Képzelődtem, lidércekkel hadakoztam, és végül elmentem egy orvoshoz és megkértem, mondja el, mert tudni akarom.

Tett-e valaha lépéseket azért, hogy kiderüljön, ki is volt valójában Gimes Miklós, és miért kellett meghalnia?

Harminc évig nem. Már csak azért sem, mert megalázónak éreztem volna azt, hogy én kérjek valamit attól a vezetéstől, attól a rendszertől, amelyikben annyi emberiesség nem volt, hogy a 70 éves anyósomat kiengedjék hivatalos meghívással Bécsbe, az analitikus világkongresszusra. Ez az asszony túlélte, hogy a fiát kivégezték, de utána ez a rendszer mégis az öngyilkosságba kergette. Ezt nem lehet megbocsátani. Egyébként is mindig irtóztam az emigrációs politikától, attól, hogy eljátsszam a haza özvegyét. Lehet, nem tettem jól, de nem voltam rá képes. Aztán tavaly megtudtam, hogy az özvegyek kérvényt írtak az igazságügy-miniszternek, és ezt a kérvényt helyettem Halda Aliz írta alá.