Móricz Zsigmond

Kerek Ferkó
~

Kamaszok

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

KEREK FERKÓ

KAMASZOK (REGÉNYTÖREDÉK)

Impresszum

KEREK FERKÓ

1

Felháborítja az embert, ha idegenek jelennek meg a városban, és tíz perc után pontos és határozott ítéletük van rólunk. Pláne, ha nem kedvező! Miért jöttek ide? Ki hívta őket?

Az egyik sarokban három úr üldögél, akikre már még a falak is haragosan néznek, annyit szidják a várost.

– Pfuj - fejezi be az első úr a beszédét, üres likőröspoharat forgatva. - Por! Piszok! Bűz! Az egész város sima, mint a temető. Ez egy halott hely. Egészen ki van kapcsolva az élet evolúciójából.

– Parasztok - tette hozzá a másik úr, s felhajtotta kis feketéje salakját -, mindenki paraszt, még a bíróságiak, a tanárok, az orvosok is. Hisz a polgármesterük is egy közönséges paraszt.

– Semmi üzlet - legyintett egyszerűen a harmadik úr, s megkopogtatta kriglijével az asztalt.

A falakról lógó tapétafoszlányok szinte nevetve lobogtak meg a cúgban. A plafon tajtékbarna volt a régi füsttől, s körül embermagasságban fényes barna réteg borította a falakat, mert itt falhoz szokás támaszkodni, kivált egy-egy heves kártyakompánia körül, mikor az adóellenőr két-három korona veszteséggel áll fel! A székek fölött pedig nagy kerek foltok voltak a falon. Kövér cíviskoponyák szoktak odadörgölőzni a hátradöntött székek fölött, jóízű beszélgetés közben. S az egész helyiség telítve van a leböcsmölt kunváros kövér karakterével. A levegőn érzik, hogy túletetett, túlitatott, mégis józan és éhes temperamentumú nép szokott itt a maga módján mulatni.

A három ügynök unalommal s bizonyos életkeserűséggel nézett körül a helyiségben.

– Pfuj ez a város - szólt az első, s a harmadik újra kopogott a kriglijével.

A pincér valahol a másik helyiségben bizonyosan élete nagy bajain tűnődött, s úgy vette a kopogást, mintha csak füle csengene, s nem jelentkezett.

– Tényleg kérem - szólt a második utazó -, az ember sehol sem tud úgy unatkozni, mint ezekben az alföldi városokban.

A harmadik vérmes képű, szeplős ember pulykavörösen verte az asztalt a söröskancsójával.

– Parasztok, ostoba parasztok - kiáltotta -, az ember kifújhatja a tüdejét, míg a nyakába sóz valakinek egy könyvet. Pincér, pincér!

A kis kurta vendégfogadós bújt be az ajtón a folyosó felől.

– Mi a no? - mondta elbámult jóképpel.

– Micsoda kiszolgálás ez? Mégiscsak abszurdum!

– Béni! - rikoltotta el magát a tömzsi gazda, s magyarázva tette hozzá: - Kérem szívessen, batyubál lesz itt hónap, át a pincér odafenn dógozik, ződ gajjakkal cifrázzák a szálát, hát a csaposlegínt kelletett befogni a teendőzisre. Béni az anyád!... E meg csak egy bolond cigány, kérem szívessen!... Gyüsz má!

A fiatal, sudár, nyalka mozgású cigány legény ugorva jött, s a gazda egy fölényes pillantással továbbbillegett dolgára.

– Noch ein Glas - morogta a vörös képű úr -, még egy pohárt! -rivallt rá a fiúra.

A fickó elvigyorogta magát, s ment az üres pohárral, amit úgy lóbált, mint egy játékszert.

– Mán hárommal megivott - mondta elég hangosan. - Nem tom, hogy lehet innya ezt a büdös kéthetes sert.

Az urak meg még feltartóztatták.

– Hát fiam, mulatnak-e sokat a helybeli urak? - kérdezte a vörös képű úr, kissé bizalmaskodni akarva a pincérrel.

A cigány egy percre odatámaszkodott az ajtófélhez.

– Jó nízünk ki? Mulatni!... Ki tud itt mulatni? Egy spriccer. Slussz. Még azt is sajnálják maguktól. Megvetően kezdett fütyörészni, s ment.

– Disznó cigánya! - morogta a vörös úr. Az urak még kedvetlenebbül gubbasztottak.

– Kilenc órakor megy a pesti gyors - szólt az első úr, s kimerülten bámultak maguk elé. Megérezték, milyen jó volna most nagy ablakú kávéház szellős teraszán ülni, tarka kis márványasztalok mellett, apró narancsfák alatt. S az utcai lármában az arcba süppedt nagy kalapos nők után bámulni, s a szűk szoknyák plasztikáját kritizálni.

De itt az ablakok magasan vannak, mint a templomban, apró táblájúak, sűrű keresztpálcákkal, s csak az utcai ákácfa lombját és egy falat fakó eget látni rajtuk. Kintről semmi nesz, csak álmos forró levegő csap be néha a pincehűvös falak közé. A folyosó felől hallani néha a fogadós kurjantását.

– Béni!... Béni, az anyád!...

Hajaj. Őfelségének sem lehet nagy öröm itt lógni a két utcai ablak közt, piros egyenruhában, törött üveg alatt már negyven éve. Az első császárlátogatás óta. A törés mentén fekete csík fut keresztül a ruháján, s a piszkos üvegen át alig látni a vonásait. Bezzeg Szent István első magyar király jól járt, hogy a kőbányai sörgyárban állást kapott, s most mint sörkikiáltó, frissen mázolva néz a falról az üres Nagyfogadó három utcai szobáján végig, mert éppen szemben van felfeszítve az ajtókkal. A hátulsó falon viszont komolyan trónol egy csoportkép; legalább hatvanan vannak benne szépen elrendezve, cifrán kanyargó folyókával, piros és kék színben, szecessziós ízlésben. A régi vidám idők emléke ez, a Gacsal járásbíró által szervezett asztaltársaság tízéves együttsörözések emlékét örökítette meg ezzel a jubiláris képpel. Kár, hogy éppen az elnöknek az arcképe hiányzik a közepéről. A monográfia számára kérték el, mikor szó volt róla, hogy megcsinálják a megye nagy monográfiáját; akkor vették ki innen, mert a jeles társadalmi vezéregyéniségnek ez volt a legjobban sikerült (díszmagyaros) arcképe. Azután pedig, mikor a monográfiaügy is elaludt, addig-addig késlekedtek a kép restitúciójával, hogy egyszer csak a jeles bíráról kezdtek monográfiát írni a lapok. Ma is ül szegény valahol, pedig igen szép lányai voltak, magam is szerelmes voltam beléjük; hát akkor azt határozták, hogy maradjon is örökre üresen a helye a képben, elrettentésül az ifjúságnak, hogy lássák, milyen átkos dolog a barátságos társasélet.

– Jaó estét - harsant meg hirtelen egy jaó borízű hang a középső teremben, amelyről illik hamar megtudni, hogy ott van a városi nagyfejek hosszú fehér asztala.

– Alásszolgája, Jóna úr, meleg van odaki, alásszolgája, sört?

– Dehogyis van meleg, íppen hogy nagyon jó ájer van! Csak egy spricceltet adjál ídes öcsém.

Jóna úr szűk kis fekete csizmában jár, felfelé folyton vastagodó teste van, már a fél combja olyan vastag, mint a két csizma együtt, a hasa meg olyan, mint egy kis gönci hordó; de a feje, az már maholnap nem is fér a saját bőrébe. Ahányszor megszólal, vagy pláne, ha nevetni méltóztatik, az ember megrémül, hogy valahol kireped a bőre. Pedig nem kell félteni, jó szívós bőr az! Most vörös, mint a nyers hús és ezernyi erecskén ereszt vizet magából. Még az izzadság is, mint a szökőkút dűl kifelé a nagy nyomás miatt.

Elhelyezkedik és türelemmel várja a spricceltet, amelyet azután becsületesen megköszön s kis kortyokban kezd szopogatni.

Jó félóra múlva új vendég siet be. Kornya tanár úr, kis vörös bajuszú ember, a hóna alja mindig tele van egy csomó könyvvel, újsággal s más szeméttel. Ő a helybéli lap, a Kunkerekegyháza és Környéke szerkesztője, mert ebben a városban ő az az ember, aki a más dolgaira hivatalból kíváncsi, ennélfogva semmit sem tud úgy, mint más, s a helybéli nyomdász, Fekecs Tamás benne talált rossz szellemére; vagyis ő vitte bele a lapalapításba.

– Tudja, mi újság, Jóna úr?

– Tudom, ha meg tetszik mondani a tekintetes tanár úrnak - szól emberséggel Jóna úr, akinek nagyon atyafiságos respektusa van a tanárok erányában, mert ő is közéjük tartozik annyira-amennyire; ő a gimnázium presbiteri gazdája.

– Hát kérem, az az újság, hogy az öreg Kerekegyházy méltóságos úr kitagadta a fiát.

– Ferkót?

– Igen, kérem.

– Ugyan ne tessék má beszélni.

– Itt a holnaputáni lap. Ma ugyan még csak péntek, de Fekecs úr a szenzáció miatt már nyomja is, az első példányokat mind elhoztam magammal, tessék egy. Itt a nyilatkozat, hogy: ezután a fia adósságait nem fizeti ki, tehát aki hitelez neki, a maga szakállára tegye.

– Ó, ó, egy Kerekegyházynak ilyet tenni.

– Úgy kell a Ferkó fiúnak. Mért él mindig Berlinben meg Bécsben meg Párizsban, mért nem él idehaza a tanyán és gazdálkodnék.

– Hászen itthon van a. Kinn van a pusztán. Gazdálkodik. Megmondhatja K. Fekete János; a tegnap beszélt vele, mert kinn vót a Kerek pusztán.

– Hű, kérem, ez nagy szenzáció. Rögtön megállíttatom a nyomást, és a későbbi példányokban ez is benne lesz, mert én most megyek, szaladok Fekete úrhoz meginterjúvolni. Látja, kérem - folytatta, homlokát dörgölve -, erre volna jó a telefon. Én most innen mindjárt telefonálhatnék a nyomdába, de míg így gyalog beérek, addig kinyomnak potyára vagy száz példányt.

– Tessék csak, tessék elolvasni.

– Mir? - mondta tréfálkozva Jóna úr, és a pápaszemet kereste a zsebében - nem elig vasárnap? Megfizettem én az újság árát, egész esztendőre, nem vagyok én kíntelen prezentbül olvasni!

Kornya tanár úr rövidre vágott vörhenyes bajusza alatt nevetni kezdett.

– Így szerkesszen a közönségnek az ember. Az ilyen elvekkel fölfegyverzett közönségnek - mondta.

– Béni fiam, mán hozod is a sörömet? - szólt örvendezve a pincér cigány elé.

A fiú vigyorogva adta oda a kriglit, csak mikor már a professzor úr fenékig kiitta, akkor bökte ki:

– Odabe rendelték ezt azok a pesti zsidók.

– Á, á - méltatlankodott Kornya úr -, idegenekkel udvariasoknak kell lenni - azzal nyugodtan elvette.

– Sose bíkítlenkedjik a tekintetes tanár úr - szólt fojtottan Jóna uram, akit felbosszantott, hogy a Kerekegyházy nevét hallotta a másik szobából emlegetni -, ha idegen, tudjon várni. Mindenki igyík a maga városában.

Kornya tanár úr nevetett.

– Viccnek jó... Hanem a Ferkó barátunk most hol fog inni - tette a Jóna uram vállára a tanár úr a kezét.

– Hát ha idegyün, mindig kap, ami neki elígsíges. Bezony, nagy csunyaság, akinek harmincezer hold fődje van, vagy húsz meg egy fia.

– De ha lumpol a legény.

– Hagy lumpojjik. Nem kell azt bántani. Hagyni kell azt. Hagy forrja ki magát. Ugyi ez a mi rossz vinkónk milyen igen rossz, aki a határba terem, mégis ha ki nem forrja magát, szítveti az edínyt.

– No de kérem, én szaladok. Hiába a zsurnalisztikának ilyen lázas időkben nem szabad a lábát kímélni!... Látja, kérem, milyenek az emberek, a mi uraink. Ez a Kerek Ferkó, már én is csak úgy nevezem, mint a nép - amikor Afrikából hazajött, gyönyörű, gyönyörű egzotikus gyűjteményt hozott, s képzelje, az egészet a Nemzeti Múzeumnak adományozta.

– Elig rosszul tette. -Bizony kérem...

– Inkább a barátainak adta vóna emlíkbe.

– No nem - nevetett a tanár úr -, de arra akarok célozni, hogy ez az úrfi hiába volt évekig a mi helybeli főgimnáziumunk növendéke, mégsem emlékezett meg rólunk.

Jóna úr fanyar arcot vágott.

– No kérem szívesen, el is engedjük mink az ilyet neki. Tán még hogy új szobát építsünk az olyan vacaknak a város köccségin!

Kornya tanár úr nevetve tette fel kajla szélű olcsó szalmakalapját, amelynek fekete szalagja máris megfestette a karima tövét.

– Nevetni való a kultúrérzék ebben a városban - mondotta, s elszaladt.

Jóna uram utána vetett egy megvető pillantást.

– De a tanár urakban van serérzék! A zistenit, ahogy lehajtotta azt a két pohár sert.

Béni, a pincér bizalmasan röhögött a Jóna uram szeme közé.

– A csizmámba se tűrném. Büdös má, kéthetes ser. Most csapoljuk a frisset. A jó lesz. De még ebből kiszorítok egy iccét annak a vigécnek e!

Ezzel vidáman pattant vissza a söntés felé.

Azután nagy csönd lett, csak odaát beszélgettek csendesen az idegenek a Kerekegyházy-esetről, amely őket is érdekelte. Az öreg nábobnak mindenki ismeri a hírét, aki valaha csak egy órát töltött ezen a vidéken. A konok Kunságban, ahol alig van nagybirtok az állami birtokokon kívül, az öreg Kerekegyházy mint egy kivételes kiskirály uralkodott sok ezer holdján, s millió érdekszállal volt összefűződve a nép érdeklődése.

Csöndesen, az alkonyatra hajló meleg estén, mint egy nagy öreg dongó, jött be Bundi gazda az álmosan csöndes helyre.

– Bundi, Bundi uram - intett neki Jóna vastag rövid karjával -, hallotta-e mán mi újság?

– No.

– A tanár hatta itt ezt az újságot e. Az öreg kitagadta a Ferkót. Bundi gazda leejtette az állát. Kurta, rendetlen bajsza a szájába

csapott, s megcsóválta a fejét. Konok volt és komoly és kedvetlen.

– Ejnye, ejnye - Béni, az anyád! Meg van mán az a friss csapolás? Mindjárt gyünnek az urak a városrul!... Jókor! A jóisten áldja meg az eszit.

– Lássa-e!

A gazda összeszorította a fogát, s úgy számolt le a váratlan eseménnyel, mintha magát kellene csak okolnia, hogy nem vette be a számításai közé. A bálra gondolt, a sok dologra, ami rájuk vár, s a feleségére, aki valamikor belső frajj volt az öreg méltóságos asszonynál, s most agyon fogja sírni magát a Ferkó miatt.

– Hm, hm - morogta, s szó nélkül hagyta ott Jónát.

– Itt az újság e! - mondta Jóna komolyan - ha el akarja olvasni!

– Minek olvassam - szólt egyszerűen Bundi gazda -, ha mán úgyis tudom.

Kedvetlenül ballagott be a feleségéhez a konyhába, ahol az asszony szikáran és éles szemmel vallatta a cselédlányt.

– Gyere csak Örzse - szólt a gazda olyan gyáván, mintha ő volna felelős a híreért -, valamit akarok mondani.

Az asszony oda sem ügyelt rá, tovább folytatta a lármát.

– Az isten verjen meg, bizonyosan agyonütötted azt a csirkét, csak most ráfogod, hogy a kotlós nyomta agyon! Most kell megtalálni a csirkét, este, mikor már bezárják az ólba. Egész nap nem számláltad meg... Hogy az a...

– Gyere mán Örzse, ha mondom, valamit mondani kell.

De az asszony úgy fel volt háborodva, hogy nem látott, nem hallott.

– A Ferkórul! - szólt békés türelmetlenséggel az ura.

– Mi az?

– Jól nízünk má ki.

– No.

– Kitagadta az öreg.

– Jézus Mária! - mondta csendesen az asszony, s összeszorította vékony szájaszéleit, amelyeket lefutó függőleges ráncok, a hajdani hivalkodás és az újabb sok elfojtott méreg jelei barázdoltak.

– Benne van az újságba, elolvashatod... - mondta gyáván az ember.

– Olvassa el a tűz, égesse meg azt is, aki az ilyet újságba teszi. Leült egy magas mosogatóasztalkára, hogy megpihenjen, s komoran nézett maga elé.

– Mán csak e vót hátra. Mán csak e kellett nékem!... Mindig is féltettem azt a gyereket az ilyesmitül. Mán háromesztendős korába megmondtam, hogy ennek rossz víge lesz. Ajjaj, mikor a bikát megkergette... Egy fűzfavesszővel megkergette a Cifra bikát... Meg akkor vót az is, hogy egy szilaj csikón megjárta Kunhegyest. Háromesztendős vót, vagy nígy. A lelkem. Nem tudtuk, hova lett. Még én mondtam, hogy nem mehetett máshova, csak a keresztapáékhoz Kunhegyesre. Nem akartak érte menni, hogy ment volna oda. Lovon legalább három óra. De hogy egísz estig nem került elő, hát mégiscsak érte mentek. Persze hogy ott volt, már meg is vacsorázott a lelkem.

Lassan beszélt, el-elakadva, ahogy régi halottakról, kedves elhunyt gyermekről emlékszik az anya. Könnyel a szemében, az érzést lefojtva s megakadt aggyal; az élet sodrában, mintha zátonyra került volna.

– Már akkor megmondtam én, meg én, már akkor, hogy rossz víge lesz ennek. Mire megnő. Csak bár a fejivel beszílhetnék; csak az én jó istenem idevezírelné; hogy eszibe juttatnám az ídes anyjának sok szíp szavait; aj ides jaó istenem, vagy tettél jót íletedbe, vagy se, de most igazán tedd meg azt a szívességet, hogy vezéreld ide azt a rossz fiút.

– Ne beszíjj má bolondokat Örzse, tán meggárgyultál.

Az asszony felemelte a fehér kötője csücskét, megtörülte két kiapadt szemét, s belefúvogatta az orrát. Akkor szólt csendesen, zörgő sóhajjal.

– Hát 'sz igen. Persze hogy bolondokat beszílek. Hajja is azt az isten, amit én beszílek.

Bundi gazda meglátta az ablakon át, hogy a szemközti nagy városház udvaráról már gyűlnek kifelé az urak, s egyszerre otthagyta az asszonyt a bánatával.

– Béni az anyád - kiáltotta nagy indulattal -, megvan a csapolás?

– Meg.

Bent a nagy teremben már ketten-hárman üldögéltek.

– Alásszolgája a tekintetes mírnök úrnak! - köszönt Jóna úr az újon jött vendégnek. A magas, száraz, fekete pödrött bajszú fiatalember hivatalos szárazsággal fogadta a köszöntést, s hogy valami szót vessen, azt mondta:

– No, hat óra elmúlt, még nincsenek itt a polgármester úrék?

– Még nincsenek.

– Egy spriccert.

– Friss sör van. Friss csapolás.

– Hozzon csak spriccert.

A cigány pincér megvetően nézett az úrra, s elbillegett. Jóna úr közelebb húzódott bizalmaskodva.

– Szeretem - mondta, s mutatóujjával kétfelé bökte a kurta fekete bajszát, amely olyan kemény volt, mintha drótból lett volna -, szeretem, hogy a tekintetes mérnök úr mindig csak a polgármester urat keresi a szemivel.

– Nem értem, miről beszél Jóna uram - vonta össze a szemét a mérnök, s íz nélkül hárította volna el a bizalmaskodást.

– Nem baj no. Úgy kell a. Fiatalembernek jányos apa körül kell settenkedni.

– Én nem settenkedek.

– Dehogynem. De csak tegye is a tekintetes uramöcsém. Szíp jány ám a Mariska, megírdemli az az orcátlankodást. Csak utána kell vetni a kötelet; ippen ilyen úrho neveltík azt. Azír járatták ki avval az oskolákat meg Pestet. Nagyra níznek avval, tudományosféle emberen alul nem aggyák azt. Tanár kell nekik. Vagy megteszi azt uramöcsém is, mán hogy mírnök. Az is valami.

A mérnök mosolygott, s nem merte megsérteni a parasztot, akinek a szavazatára számítani kell a választásnál; mert még nincs véglegesítve az állásában.

– Emlíkezzík a szavamra, hogy én vótam az, aki legelsőbb felbizgatta, hogy csak bele kell vágni.

Hirtelen nagy lárma közeledett a folyosón. Megérkezett a polgármester a tisztikarával. Ilyenkor át szoktak jönni mindenestől, egy kis kedélyes fiókgyűlésre.

Az öreg lép be elöl, Kotzogh Péter, a polgármester. Szépen hizlalt, nagy, vastag ember, igazi kunsági városfő. Kurta rágott bajusza van, de az illik ahhoz, aki parasztok közt elnököl, mert annak meg kell rágni minden szavát, hogy hiba ne essék benne.

Az urak vegyesek, csizmás polgárok és elegáns úrfiak vannak köztük. Az az egy bizonyos, hogy az elegáns úrfiak a csizmás urak fiai, mert ide ugyan be nem teszi a városházára a lábát idegen fajzat. Az a nagy méreg éppen, hogy tanárt meg bírót nem tud termelni a város, mert hiába teremtették oda a templom mellé a nagy tégla kollégyiumot, hiába adtak rá annyi donációt, hogy a helybeli születés ingyen járhatja ki, még könyvvel is ellátják, nemigen lehet a kun fattyúk közt alkalmatos csemetéket találni, akik beváljanak az iskolára. Mert még ha a szekundázó tanárokkal amúgy magyarosan meg is értetné az ember, hogy nem akar ez püspök lenni Debrecenbe, nem megy ez idegenbe, hát ne féltsék tülle a kenyerüket, csak eresszék át ezeken az osztálykarámokon, úgyis itthon marad... De az a baj, hogy a gyerekekkel nem lehet bírni. Egy-két esztendőt még csak kihúznak valahogy az iskolába szorítva, de ahogy felcsiperedik bennük a jóvér, mindjárt ott rúgják az iskolát, mennek legyeskedni a lányok meg a lovak körül. Így kellene ezt a Héya nevű idegent is szégyenszemre mérnöknek választani, mert a B. Fekete János fia, akibe eleget bíztak, megszökött az egyetemről és bikanevelő gazda lett. De mán ha a maguk fajtájából nem választhatnak hivatalbélit, legalább nőtelent választanak és azt beházasítják. Íme, a polgármester úr után már első helyre ül a Héya mérnök, már szinte vejének tekinti magát, bár formális lánykérés még természetesen nem történt. Mént se vesznek vásárban, hanem jó helyről, ahol minden tulajdonságát ki lehet tapasztalni. Hát még vőt! Sok tőzeget elégetnek addig a kun tűzhelyek alatt, míg lánykérés lesz a polgármester házánál. Esküvő, az már hamar megy, mert szólás-mondás, hogy ”sokára kérd, hamar vedd el a jányt”.

– Tetszik-e tudni, polgármester úr, mi az újság? - kérdezte Jóna úr. Nem sietve, csak mikor már ki-ki jól elhelyezkedett az ülőkéjén, s már a borát vagy sörét is megkapta, s az első korttyal megszelídítette a hangulatát.

– Tudom, ha megmondja, Jóna úr - felelt a polgármester is a kun óvatossággal, amely takarosan körülkerüli az egyenes szót.

– Hát az az újság, hogy a vén Kerek kitagadta a Ferkót.

– Hm - mondta rá egyszerre mindenki.

– Hogy aszongyahogy az adósságát ezután nem fizeti ki. Itt az újság e.

A városi pénztáros, aki nagyon litterátus ember, már a körülményekhez képest, sietett kézbe kaparintani az újságot, de aztán csak letette, s elfelejtette fölolvasni a nagy beszélgetésben, amelynek ugyan mi szüksége sem volt az ilyen táplálékra, amit az újság adhat.

– Rímsíges rossz kölyök a, megírdemlette az idesapjátul - jelentette ki egy tanácsbéli.

– Á, megírdemelni megírdemelte - vélte egy másik -, de az öreg meg iszontató fösvíny ember! Borzasztó meg tudja becsülni a garast. Szörnyű derík vagyona is van, kár vón elprédálni.

– Nem ver az isten bottal - szólt komolyan a polgármester, aki eleddig úgy hallgatta az egész esetet, mint egy darab fa; kemény, fekete arcán egy izom se rezdült; hozzá volt ő már szokva, hogy a legszilajabb esetekben is méltósággal üljön.

– Ammán való szent igaz - mondta a pénztáros, helyeselve a polgármester szavát. - Az öreg Kereknek valamelyik öregapja vót az a becstelen rossz lílek, amék zálogba tette egész Kerekegyházát, Bécsben a német lovagoknál. Ő járt utánna, aszongyák. Az adta, a híres gavallér a jó tanácsot Mária Teréziának. Száz esztendeig kellett nekünk fizetni a sok pínzt, még ki lehetett váltakozni. Minden gazdának minden földjire kivetették a taksát, minden teremtett állat megszenvedte akkor. Fizették a rígi öregek a forintokat meg a tízeseket, ki mennyit. Azóta se mondjuk mi, hogy köblös, vagy hód föld, csak hogy hány forintos!... Hát most jön meg az isteni leszámolás ideje.

Csendesen beszélt, magyarázva. Látszik, hogy régen kialudt a szikrája is a hajdani parázsnak, amely valaha tűzbe-lángba tudta volna akármely percben borítani a várost. Történelem ez már, amelyhez csak a tudományos emberek értenek, mármint P. Nagy Lukács városi pénztáros és vicelevéltáros is, aki nem érti ugyan a legöregebb pápaszemen sem a régi írásokat, de kikérdezi, mi van bennük, s tán ki se kell neki kérdezni, ha ránéz, már tudja.

– De a Ferkó, a Ferkó - szólott valaki -, mi lesz a Ferkóból?

– Fiszkes fene - bökte ki G. Csurka János. - Országos csavargó.

– Úgy van a jól - mondta megint P. Nagy -, nem nyőlnek a hegyek sem az égig. Hát nagy ideje, hogy oszoljon a kunhalom. Eddig is nagy kár vót Kunkerekegyházára való nízvíst, hogy a Kerekegyházy urak ki nem pusztultak magvastul. Hát mán csak megírjük isten segedelmivel azt is.

Míg jó beszélgetésben így elintézték az új hírt, s egyelőre szinte napirendre is tértek fölötte, egyszerre csak nyílt a szomszéd kis terem folyosói ajtaja, s a három idegen úr közé betoppant maga Kerek Ferkó, aki lóháton jött meg a tanyáról azzal a szándékkal, hogy az apjával való minapi pörölése után egy kicsit emberek közt kiszellőzi magát.

– Bundi bácsi - kiáltotta teljes erővel -, Bundi bácsi! - kurjantott újra a fogadós után, s aztán odafordult az urakhoz, akik csendesen hallgatták a szomszéd szobabeliek beszélgetését.

– Urak - szólt -, én itt a magánlakásomon vagyok. Szolgálhatok valamivel?

Ezzel odalépett a középajtóhoz, s átpillantott az ott ülő társaságra. Könnyen megemelte a kalapját, s szembenézett a polgármesterrel, aki nyugodtan, közönyösen nézett rá, azzal becsapta az ajtót.

– Hogy meri ez bezárni aztat az ajtót? - fakadt ki a városi főjegyző. - Tán nem a városi vendéglőben vagyunk?

Mindenki zúgni kezdett, s forrni, pezsegni a sűrű kun vér az emberekben.

A polgármester leintette őket.

– Jó, hogy bezárta, mert én zárattam volna be az ajtót. Semmi kedvem egy Kerekegyházyval egy levegőt szívni.

Megvetés volt a szavában, amely megnyugtatta a társaságot.

Ferkó pedig, akit az egész nép egyszerűen Ferkónak s még bizalmasabban Kerek Ferkónak nevezett, újra odafordult az urakhoz, s végigmustrálta őket. Aztán természetesen és vidáman szólt rájuk.

– Adják csak az urak azokat a rendelőlapokat! Sose zsenírozzák magukat.

A három úr kellemetlenül fogadta a leleplezést, de azért mindenik a zsebéhez nyúlt. Ezen a furcsa alföldön nem szokatlan az efféle duhaj urak tékozló mániája.

– Bokor vagyok - szólt kissé kihívóan az első úr.

– Konyak, likőr etcetera, Fraudent et Comp - szólt a másik.

– A Teljes Úri könyvtár, amelynek egy családi bútorzatából sem szabad hiányozni - mondta a vörös képű.

Ferkó intett nekik, s átvette a vörös úr kezéből a töltőtollat, s leült az asztal mellé. Ebben a percben Bundi gazda lépett be, és úgy elbámult Ferkó láttára, mintha még sohasem lett volna hozzája szerencséje.

– Szalasszon csak a két professzoromért - szólott Ferkó -, de hamar! A vendéglős már kint is volt az ajtón, s a folyosón torkaszakadtából kiabált:

– Béni, Béni! Hamar, az anyád!

Ferkó egy pillanat alatt aláírt egy vagon olajat, nagy mennyiségű likőrt és konyakot és annyi könyvet, amennyit csak volt lelke valakinek beleírni a kitöltetlen blankettába.

A haja a homlokába csapzott, s igen fel volt hevülve a hosszú lovaglástól. Szép, erőteljes metszésű sasorra dacosan és merészen ereszkedett le nyílt és fehér homloka alatt. Kis bajsza borzas volt, finom vonalú, de kemény húsú, piros ajkai szigorúan össze voltak csukva, s erős pofacsontjait is kivetette valami ideges, erős és mély indulat.

Könnyen, kanyargós, hanyag betűkkel, de jól, egészségesen olvashatóan írta alá a nevét, s úgy adta az urak kezébe a papírlapokat, mintha csak szivarral kínálta volna meg őket. De ezek, ahogy elolvasták az aláírást, igen elképedtek.

– Pardon - mondta az első úr -, ez nem garantált név. Én az Unio céget nem vihetem bele egy ilyen üzletbe, ahol pörölni kell az Uraságod atyjával, aki a mai lapban nyilatkozott, hogy a fia aláírásáért semmi garanciát nem vállal.

Ezzel visszatette elegánsan az asztalra a megrendelőlapot. Ferkó megdöbbenve nézett rá, mint aki előtt villám csapott le. A másik úr elébe tartotta a lapját.

– Kérem alássan, a becsületszavára tetszik mondani, hogy ez az aláírás jó?.

– Menjen a fenébe - rivallt rá a Ferkó, s kitépte a kezéből a lapot. A harmadik úr már az ajtónál volt, onnan szólt vissza:

– Kérem szépen, én a magyar irodalom nevében mindenesetre köszönettel fogadom a becses aláírását, ne tessék félni.

A három úr elment, s Ferkó úgy állott, mint Lóthné Sodoma végén.

– Bundi! - rikoltott ki végre, de fakó és törött hangon.

– A köpcös kis fogadós bebújt.

– Igaz, hogy az apám nyilatkozott ellenem?

– Hát, igaznak igaz - nyögte az ember.

Ferkó a lovaglóvesszőjével végigvágott a csizmaszárán. Elment az ablakig meg vissza.

– Azér a nem baj, istállom - folytatta a fogadós.

– Persze hogy nem baj!... - hördült fel Ferkó, s a tenyerével végigtörülte fényes, szédülő homlokát.

A másik szobából nagy kacagás hallatszott be. A tanácsbeliek lassan felszabadultak a Ferkó megjelenésének megdöbbenő hatása alól, s annál túlzóbb hangossággal kezdtek beszélni.

– A kunkutyák! - morogta Ferkó, és levetette magát egy székre.

Tompán és megködösödve meredt maga elé. Valahol a lelke mélyén nagy indulat kezdett felgyűlni. Valami szilaj és nehéz vágy, hogy a tromfra tromfot adjon.

– A kunkutyák - mondta újra az apja kedvenc szavát, aztán fölnevetett.

– Hát kitagadott az öreg? mi? - szólt rá Bundira, aki alázatosan és csöndesen állott előtte.

A kocsmáros vállat vont. Nem szeretett beleavatkozni a más dolgába. A feleségén járt az esze, az majd elmondja a magáét.

– Hát mit szólna az öreg, ha más apát keresnék magamnak, mi? -kérdezte Ferkó fölvetve a fejét, valami bolondos, megvidámító ötlettől elszédülve.

Felugrott és elkezdett idegesen, halkan nevetni. Hang nélkül és nagy mozdulatokkal.

Vállon ragadta a gazdát, aki olyan volt mellette, mint egy tömött zsák, s kissé megrázta.

– Mondja csak! nincs ennek a polgármesternek egy lánya?

– Haj, dehogynincs, könyörgöm, de még borzasztó szíp van neki. A Mariska.

– Még ma megkérem feleségül. Hadd örüljön az öregúr!

S egészségesen, hangosan felkacagott. Bundi bácsi pedig hallgatott, ahhoz a regulához tartván magát, hogy a más dolgáról fölösleges véleményt nyilvánítani egy szabad nagykun vendégfogadósnak.

2

A kerekegyházi Sinór utca olyan, mint a Góbi sivatag. Végtelen hosszú, egyenes széles utca; ezer tojásegyforma ház sorra, sorra egymás mellett, s az út összeér a végén, mint az iskolai könyvekben a szemléltető képeken a fasor vagy a vasúti vágány. Csak az utca elején a piachoz még közel van egy-egy nagyobbra szabott ház, egykét zsidószínű, vagyis uras külsejű épület, itt az orvos háza, amely fényes sárga téglával van burkolva az egész homlokzaton, s itt a polgármester háza, amely borzasztó nagy épület, nyolc ablaka van az utcára s olajfestékkel van vállmagasságig barnára bevonva.

A többi házikónak aztán csak két-két ablaka van a szemhatárig, valamennyi előtt egy falatnyi kis kert, abban mályva, verbéna, rozmaring, rezeda. s rácsos kerítés az utca felől. S bent fátlan, rideg, kopasz udvar.

A polgármester háza ebben is módos. Az udvarán eperfák állanak, s az utca felől deszkakerítés van; élére állított s a réseken még lécekkel is leborított öles palánk, amelyen nem lehet belesni, hacsak a deszkából kihullott görcsök helyét nem keresné meg a kíváncsi ember, már például Kornya tanár úr, aki éppen előtte siet a nyomdába.

S ez a rettentően hosszú utca egészen néptelen. Egy lélek sincs kint. Senkinek sincs útja a gömbakácos járdán, egy gyerek sem ugrál kinn a porban, egyetlen szekér sem zörög végig a széles kocsiúton. Se kutya, se csirke, se liba nem lábatlankodik idekinn. A könnyű fehér, porrá őrlött sártenger úgy fekszik az úttesten, hogy a legkisebb szél feldobja a levegőbe, s nem kavarja más, hacsak a szél nem. Ló nem nyerít, tehén nem búg, kutya nem ugat sehol, mintha egy elvarázsolt városban vagy inkább egy babonával borzasztó nagyra megnövelt álomfaluban járna az embere. Ezek az utcák mind néptelenek. Ezek az apró házak szinte mind üresen állanak. Csak öregasszonyok piszmognak bennük, a fiatalok, a dolgosak, a gyerekek, a fürgék mind kinn vannak a mezőkön, a rengeteg határban széthintett tanyákban. Ott kotor a csirke is a tanyán, ott ugat a kutya is, ott káromkodik a gazda, ott dolgozik a fiatal asszonynép, mint az igavonó barmok.

A város pedig áll elhagyatva, nagy némaságban, tisztán és porle-petten, mint a paraszt luxusa, az igazi ”első ház”.

Ez a kihalt világ fáj a polgármester úr kisasszony lányának, aki most jött haza Pestről, az érettségi után, s még zúg a feje a legmodernebb irodalmi ”látásoktól”, amelyek egészen különleges régiókba emelték az észjárását.

Kedvetlenül és bágyadt idegekkel ül az első szobában, az utcai ablaknál, az apja kis íróasztala előtt, s folytatja a levelet, amelyet ideáljának, a művésznőnek ír, a nagy festőnőnek, a Nyugat legújabb kreációjának, akinek szédületes stílusát viaszlélekkel őrzi meg a kislány: ahogy csak egy lány tud beletalálni az ideálja érzéseibe és modorába.

”... Már csak behunyt szemmel láttam ezt az életet s pikánsfinomságú összhatásba olvadt nálam az egész. A legmodernebb látás leszűrt színeit vetítettem rá s valami parfőmös sajátszerűség telítette meg az itt hagyott világot, amelyet az én empire lelkem igazi biedermeyer érzésekkel bontott fel, a saját ködén át, mint egy vakult tükörben, csodalátásos varázslattal rögzítve meg a gyermekkor elmúlt, furcsás emócióit, amelyeknek az alaphangja mindig ugyanaz, de az intonálása újra más és más...”

Ebben a percben nyílt mögötte az ajtó, s ő idegesen és türelmetlenül rezzent össze, eltakarva levelét, amelyet nem mert volna megmutatni anyjának, s maga sem tudta, miért.

– Ez borzasztó, hogy nekem nincs egy percnyi megállapodásos nyugalmam. - szólalt meg idegesen.

S könyörögve tette össze két kis kezét, amelyet olyan gondosan ápolt, mint a szép stílusát.

– No hát ugyan mi bajod egyszer - szólt az anyja egyszerűen, és nyögve leült egy székre, annak is csak a sarkára, mint akinek nincs ideje még pihenni sem.

– Nem bírom az élet harcos megmarásait - sóhajtott a szép lány.

– Mit nem bírsz? - kérdezte élesen, megelevenedve az anyja.

A gyönyörű gyermek elhallgatott, érezte a nagy kontrasztot az ő stílusa és az anyjáé közt. Fájdalmasan emelte föl a fejét karcsú, magas nyakán, s tudta, hogy most egy csodálatosan igaz művészi interieurt adna, ha természetesen volna hozzá méltó berendezés és méltó meglátó.

– Szűk az életem - mondta végre -, mint egy szomorú kisvárosi szoba őszi esős délutánon.

– Ajjaj, csak még te is sopánkodj, mikor minden csontom fáj, minden porcikám össze van törve, és mégis örökké hajszolni ezeket a bitangokat. Megöltek már, megették az életemet. Persze, nekem magamnak kell minden után nézni, apád csak ott lebzsel a hivatalba, az sokkal kényelmesebb. Hazajön enni. De hogy miből lesz valami, hogy intézek el valamit, ahhoz semmi köze!

Nyögött kettőt-hármat, s aztán újra megszólalt:

– Csak azt akarom mondani, hogy ha valaki átjön hozzánk, és te megint úgy viseled magad, mint tegnap, majd meglátod!... Nekem nem fogsz itt nyafroskodni, hogy hírbe hozz. Rajtam nem fog nevetni az egész sor. Te nem akarod látni őket? Ne félj, majd ők mondják neked hamar, hogy ”akkor lássalak, mikor a hátam közepit”.

Újra nyögött.

– Az egész életem csupa betegség, az hiányzott éppen, hogy még te is szaporítsd a bajomat.

Felállott és kiment. Mikor az ajtót bezárta, még akkor is hallatszott nyögő sóhajtása, amelyhez már úgy hozzászokott, mint a lélegzéshez.

Mariska elővette finom csipkekendőjét, s megtörülte vele a szemét. Aztán tovább írt.

”Beérződik hozzám a tubarózsák fölcsengő éles szopránja, s elnyomja a fásult, rozoga koldusnép szomorú lelki penész szagát. Az édesanyám ruháinak friss tisztaságszaga tölti be az emlékeimet, s az élet képei tarkán és fátyolosan suhannak el mellettem... Mit ad az élet? Nagy érzéseket, félelmes megpihenőket, várásokat és meglátásokat, emóciókat... Gyönyörű kilátásos hangulatokat az illatok szubtilis átmeneteinél, s úgy húzom magam kicsire, gyávára az Élet fala tövén, mint egy tolvaj árnyék...”

Bal kézzel a kis kézitükör után nyúlt, amely igen finom darab volt ebben a durva, parasztúriasságú szobában, s egészen megvigasztalódott, amint látta, hogy az arca üde és finom, és még nem tűnt el róla a legmagasabb intelligenciák fájdalmas megtörtsége.

Hirtelen nagy lárma volt a másik szobában. Lányhangok hallatszottak, s idegen női beszéd. Mariska, aki legjobban érezte pesti nevének, a kedves Merrynek a hiányát, összeborzadt. Most megint jönnek a Mariskázások, az ostoba, haszontalan lányfecsegések, durva arcok, tele tüzes pattanásokkal, háznál szabott ruhák, formátlan cipők, rikító színek, kiabáló hang s megőrjítő természetesség. Két lány rontott be hozzá:

– Szervusz, Mariska! - visított a kisebbik, s óriási módon borult a nyakába, hogy összevissza csókolja - a Márk ügyvéd leánya volt, Manci, kis gömbölyű, fehér képű s csakugyan pattanásos arcú fruska, aki nem akar nagylánnyá lenni, gretchenben viseli a haját, s olyan hangosan kacag, ahogy csak bír. A fogai szépek, de mind a száz darab látszik, s szinte szikrázik, mint a gyöngysor.

A nagyobbik lány az állatorvos lánya, szintén Mariska, olajbarna lány, akinek soha sincs mondanivalója. Csak nagy fekete szeme csillog hosszú szempillái alatt, s mindig kétségbe van esve, hogy valami ügyetlenséget követett el, s emiatt szerfölött félszeg és gyáva, isten őrizzen, hogy valamiről véleményt mondjon!

– Hát mikor jöttél meg, drágám, na hallod! Képzeld, holnapután lesz az érettségizettek utómajálisa vagy juniálisa a kiserdőben, és még fogalmam sincs, melyik ruhában megyek ki. Te milyenben jössz?

– Én - mondta Mariska, s bámulva, kerekre nyílt szemmel nézett a két lányra, mintha egy más bolygóból nézne le rájuk, és valahonnan a múltak távolságából hatna el hozzá a hangjuk: fölényesen és idegenül és furcsa értelmetlenséggel nézett rájuk -, én nem megyek el.

– Nem?! Ugyan ne beszélj! Hallani se akarok róla. Majd én beszélek a mamáddal, úgy viszünk, mint a bocit, kötélen, ha másképp nem jössz.

Hangosan és hosszasan kacagott, s kiszaladt a néniért.

A polgármesterné éppen bejött egy idegen, fura, szabad pongyolába öltözött nővel, aki barátságosan mosolygott, s bemutatkozott a lányoknak:

– Ceilerné vagyok; áh, kérem, tessék csak maradni, én itthon vagyok, kérem! Át szoktam jönni a kisasszony zongoráján klimpirozgatni néha. Bizony.

– Hát tessék játszani - kiáltotta Manci -, halljuk, én úgyse szeretek zongorázni, nahát az a legnagyobb penitencia, ha már zongorázni kell.

– Ó, kérem, a zene a legszebb - szólt Ceilerné, s már fel is nyitotta a zongorát.

– Tessék nagysád, tessék - biztatta a polgármesterné. - Aj, ojan szépen játszik, igazán ő vigasztal meg néha, mikor nagyon elkeseredtem.

– Ó, kérem, én nem tudok játszani, csak ahogy a jó Isten adta nekem, hogy egy kis gyakorlat legyen az ujjaimban.

Nekiment a billentyűknek, s felharsant egy jó hallgató nóta.

– Nagyon édes, nagyon gyönyörű - ujjongott Mancika, Merry pedig szédült. Mintha egy ezredévvel rohant volna vissza a múltba, olyan brutális süllyedés volt neki most ez a visszaesés a saját régi családi és társadalmi környezetébe.

– Meg kell őrülnöm - mondta magában, s tétova szemmel nézett végig rajtuk.

Az udvarról nagy zsibongás hallatszott. A Mariska tiszteletére jöttek a családbeliek. A kisleány úgy érezte, mintha válogatott új kínzásokra kellene az idegeinek elkészülnie. Előre ideges kimerültség fogta el, ahogy az unokabátyja s a sógornője hangját megismerte.

– No lásd milyen szép, Béláék is itt vannak a kedvedért - mondta az anyja, s hátbavágásformán súgta a fülébe: - de moderáld magad, hallod.

A tágas, nagy és sötét előszobában, amelynek vaspálcák voltak az ablakaiba építve, tisztesen és szörnyű kisvárosiasan tűntek fel a vendégek.

Elöl jött Márk néni, a vidám Manci mamája, erősen befűzött, nagyon fiatalos és sok csipkével díszített zöld ruhában. Sovány volt és sokszögletű, de olyan édes, mint egy falusi plebános.

Hangosan csókolóztak össze, s Merry egész tucat erős, száraz csókot kapott ízelítőül.

Annál fanyalgóbb és vékonyabb volt kövérkés kis sógornője csókja, s annál epésebb és gúnyosabb a ”vénlányé”, az Emma nénjeé. Béla derékon kapta, s egy jó bajuszpedrőszagú csókot nyomott a szájára. Míg ő lopva letörülte, látta, hogy Gizi sápadozva féltékenykedik az ura túlságos hevességeért. Ideges elkeseredés vett erőt rajta.

Egy pillanat alatt olyan bábeli zűrzavar lett, amilyen csak itt lehet e kisvárosi házakban, a meleg és vidám és szíves vendégeskedések első perceiben. Mindenki egyszerre beszélt, s mindenki szépnek és nagynak és nagyszerűnek találta Merryt.

– Ennivaló egy fruska! - mondta Béla.

– No magának azt hiszem, csak a felesége legyen ennivaló - fordított hátat az urának Gizi, akinek pufók kis arcán örök békétlenség, dac és trucc volt.

– Ó te kis macska! - csapta hátba Béla gyöngéden a feleségét -Mariskától csak nem féltesz.

– Én... No ugyan... Miattam!... - mondta Gizi, s belenézett a két utcai ablak közt függő nagy aranyrámás tükörbe, amelynek aranya kissé zöld volt, s a tükre nagyon sápasztott, és szigorúan vetette az urának:

– Hagyjon, kérem, nem szeretem a konfidenciát.

– Hát te kis szajkócska, nem untattad Mariskát a sok haszontalan fecsegéseddel - ölelte s csókolta meg a kislányát Márk néni.

– Á, mama iszen csak ebbe a percbe gyöttünk.

– Ugyan, és hol csavarogtál te kis huncut?

– Mariskáéknál voltam, őtet is el kellett hozni.

A hallgatag nagy, fekete Mariska félresodorva állott és mosolygott, elpirult meg lehalványodott barna bőre alatt. Húsos, égő ajkai félénken nyíltak meg, s ijedten lángolt az arca, amint rápillantott valaki.

– Nahát édesem, még nem is mondtam el, hogy jöttünk meg Pestről - hallatszott ki a Kotzoghné fájdalmas, panaszkodó hangja. -Az a sok ember. Az a nagy hőség...

Leültek az asztal körül a magas német támlájú székekre, s a hallgató Márk néni ölbe tette a kezét, míg a beszélő háziasszony alig győzte mozdulatokkal kísérni a szavait.

– Képzeld, kivel találkoztam Pesten! Cájlerné naccsád - tessék helyet parancsolni.

– Köszönetem. - mondta Ceilerné, s ideiglenesen ült le egy székre -, ha tudtam volna, hogy itt ilyen nagy társaság lesz. Ezer bocsánat.

Márk ügyvéd lépett be. A kalapját csak későn vette le, viszont nagy, széles gesztussal kiáltott:

– Hű mennyi asszony, gyövök udvarolni.

– No, udvarolni, jó helyre jött az ügyvéd úr - hallatszott a Ceilerné éles, kacagó szava.

– Mért naccsád? Szeretem én a sovány nőket is. Az agár is sovány, mégis az a legszebb kutya.

Nagy kacagás támadt az öregúr bókjára, s Ceilerné kissé neheztelve csóválta a fejét, és sokáig nem bírt szóhoz jutni.

– No szép dicséretet kapok én, agár.

– Én nem mondom, hogy naccsád agár - folytatta az ügyvéd úr futó kedélyeskedéssel -, mert akkor már fogott volna magának egy férjet.

Sikongattak a nevetéstől, s a vidám Mariska visítva kiáltotta:

– Jaj ez az apa!

Merry úgy érezte, mintha álmodnék. Valahogy meg volt bénulva, és tágra nyitott szemmel csak nézett, nézett, mintha idegen világ idegen életébe ékelődött volna be.

– Nos, hogy érzed magad, kedves? - szólt hozzá kedvesen Emma, unokanénje, a vénleány.

Merry úgy nézett rá, mintha a hangok s a szók ebben a társaságban trombitából harsognának ki rá, s erőt kellett vennie magán, hogy feleljen a három lány közé beszorulva.

– Istenem, ha az ember kinyitja a szemét, rájön, hogy váróteremben járunk, rosszul bútorozott, ideiglenesen berendezett, mindig elsiető, soha meg nem álló életek nyüzsgésében, s várjuk a magunk kis vicinálisát. Nagy érzések, nagy gőzösök jönnek néha, nem fütyölnek, meg sem állnak, elrobognak, ottfelejtenek, és mi megdermedünk egy pillanatra: talán ez lett volna az igazi, a mi vonatunk. Elment, és most várhatunk megint századokig.

A lányok szájtátva hallgatták a Merry elbámítóan okos szavait, s Emmy sóhajtott.

– Bizony, a lány élete csupa várás.

Béla oldalba lökte könyökével a feleségét, mert a vénlány mulatságos, még ha testvére is az embernek: Merryt azonban elragadta képpé tisztult ötlete:

– A lány? Az ember egész élete. S minden vonat oly kínosan túlzsúfolva. Ah, vannak, akik bérelt szakaszban utaznak, vannak, akik erőszakosan leborravalóznak maguknak egy félfülkét, vannak, akik hatan, akik húszan szorulnak egy lukba, tele gyermeksírással és ételszaggal a levegő, és mások a folyosón állanak, és vajon nem azok-e a legboldogabbak, akik ijedt rémülettel, lekésve bámulnak az elrobogó szörnyeteg után.

Béla megrántotta a feleségét.

– Ugye milyen költői, hallod Gizi.

Gizi elbiggyesztette a száját, s felvonta a vállát.

– Hát téged mi a fene lelt - szólt rá fiatal ura.

A háziasszony nagy tál édességet tett az asztalra és sorra kínálgatta.

– Mariskám, fiam, vedd csak a tálat és kínálgatózz. De kosarat ne fogadj ám el.

Merry kétségbeesve fogta a tálat. Szerencsére nem kellett kínálni, mindenki vett kínálás nélkül, dupla adagot, de a tál oly tömérdek és annyira gazdag volt, hogy meg sem látszott rajt a pusztítás.

Csak Gizi nem akart enni, úgyhogy Béla kénytelen volt a felesége helyett is dupla mennyiséget bedobálni.

– Ne macerálj mán - mondta csendesen a feleségecskéjének -, mert bizonyisten!... Mit fordítasz itt hátat?

– Én fordítok? - húzta le duzzadt piros száját a fiatal asszonyka -tán vak vagyok, nem látom, hogy ő fordít nekem hátat. Még egyetlen szava sem volt hozzám. Az Emma, az kell neki, mert az vénlány, és ő is az lesz, ha meghasad is a műveltségtől.

Béla tanácstalanul nézett a feleségére, s pár perc múlva súgva mondta nénjének, a háziasszonynak:

– Tessék mán mondani Mariskának, hogy beszéljen evvel... Mán meg van veszve eccer. Ha ki nem békítik, egész héten nem tesz sót a levesembe.

A háziasszony odapillantott Gizire, aki nagy vagyont hozott a családba, s így minden gyöngédséget megér, és hangosan kiáltotta Merrynek:

– Mariska, Mariska fiam, gyere csak, még meg se kérdezted Gizit, mi van az új ruhájával, amit a holnap esti bálra csináltatott.

Gizi affektálva szelídült meg. Mariska álmodozva közeledett, s az egész társaság kíváncsi lett.

– Jaj néni kérem, ne is tessék említeni, mert megüt a guta - szólt Gizi azzal a felszabadult önérzettel és kényes rátartisággal, ami a fiatalasszonyoknak olyan jól áll, míg azt hiszik, hogy ők a világ közepe -, nohát tetszik tudni, abból nem lesz ruha sohasem, olyan fuser varróné nincs több a városban, a fene ette vón meg az ujját, mikor elszabta az én anyagomat. Hogy hány kilót fogytam én a méregtől, mióta vele vesződök.

– Hát az a szegény varróné hányat fogyhatott - szólt halkan az öccséhez Emma, akit sértett a sógornője önérzetes hangja.

– Kérlek, ne komiszkodj a feleségemmel, nem maradhat mindenki vénleány - mondta Béla nyersen.

– Szemtelen - sziszegte az öccsének Emma, aki régente meg is verte az ilyen komiszságért az öccsét.

Merry ezt mind hallotta.

Emma lenyelte az indulatát, és átölelte az odafigyelő Merryt:

– Úgy irigyellek édes, hogy olyan jól ki tudod magadat beszélni. De istenem, kisvárosi lányon nagy átok a műveltség. Én ugyan éppen eleget szenvedtem emiatt. Eleinte én is csak tartottam magamat, és szonettekről beszéltem, meg a ”Flammarion”-ról, akivel lehetett, de aztán az ember mindenbe beletörődik, a végin csak a pletykák maradnak.

– Halljuk a zenét, halljuk - kiabált egyszerre a vidám Mariska.

– Játsszál valamit fiacskám - sürgette azonnal az anyja -, olyan szép zongorát kapott, hétszáz forint volt, persze készpénzfizetés mellett. Tudod, nem szeretem a részletes dolgokat. És a haszontalan még sem szeret rajta játszani, más boldog volna, ha bérelni tudna neki az anyja zongorát.

Ceilerné, a közkívánatnak engedve odaült a zongorához, s mindjárt nagy elismeréseket kapott a szép zenéjeért.

– Ó, kérem, én csak olyan naturálista vagyok - szólt szerényen -, és itt gyakorlom néha, mert beszemtelenkedek néha - szólt a zene után felállva, s mindjárt búcsúzó meghajlással jelezve, hogy menni akar -, míg egyszer ki nem dobnak, mint Kerekegyházy a fiát.

– Ugyan ne mondja nagysád - kapott a szón a polgármesterné.

– Kérem, most találkoztam az utcán Kornya tanár úrral, ő mondta, hogy az öreg Kerekegyházy Ferdinánd nyilatkozatot adott ki a lapban, hogy a fiát, Ferenc úrfit, kitagadja és kitiltja a családjából.

– Borzasztó! - mondta a háziasszony, s összekulcsolta a két kezét.

– De hát jóisten, miért?

A társaság elámulva némult el.

– Hát kérem, azt még nem lehet tudni! De az az oka, hogy az öreg nagyságos úr kitaníttatta a fiát Bécsben meg Párizsban meg Londonban, és most hazarendelte ide a tanyákra gazdálkodni, és a szegény – fiú, kérem, az nem tud itt megszokni a béresek meg az ökrök közt, és ezen veszekednek.

Mariska kimeredt szemmel bámult. Hihetetlenül megdöbbentette ez a hír. Mintha csak a saját esetét hallotta volna másra transzponálva. Hirtelen visszaemlékezett a szép fiatal diákra, aki vagy két esztendeig mindennap hintón járt be a Kerek tanyáról, s itt hajtatott el a kapujok előtt. Mindennap leste az órát, amelyben elszáguldott az ablakuk alatt, s mindennap megfájdult a szíve, mikor nem látta a vágtató kocsi bakján a szép fiút. Ő volt akkor neki, a kislánynak, az előkelőség, az úriasság, a magasan feje fölött élő embereknek az ideálja. S elkezdett forrni a szíve, s az arcába szökött a vére, amint most visszaemlékezett a finom úrfira, akihez hasonló senki, senki sem volt az egész nagy városban. Mi lehetett azóta belőle! Igazi kultúrférfi! Hát nem természetes-é, hogy az apja, aki nyilván félbarbár, mint minden szülő ezen a poros, sáros alföldön... mint az ő szülei is... kitagadja.

– Mert kérem, az a fő, az utazás - mondta Ceilerné -, én is, mióta Amerikát megjártam, egészen más vagyok. Azóta úgy élek, ahogy nekem jólesik, nem bánom én, kérem már, mit mondanak az emberek, csak a jóistentől félek, az emberek nyelvétől nem, azt úgy is tudom, hogy jót egy nőről nem mondanak soha. Amerika más, ott nem a férfi a teremtés ura, hanem a nő. Próbáljon ott egy férfi megsérteni vagy megbecsteleníteni egy nőt csak egy szóval vagy érintéssel, elfogatási parancsot veszek ki ellene és megvan.

Ceilerné már ment is, és Mariska azon vette észre magát, hogy épp olyan csudálatos elbűvöléssel hallgatta a messzi világról s annak messzi szokásairól szóló zűrzavaros beszédét, mint a többiek, akik a meglepetéstől bele sem tudtak szólani. De Ceilerné elment, s ő éppen ilyen félve és rettegve igyekezett figyelni mindenkinek minden szavára, együtt nevetni a nevetőkkel s együtt pletykázni a pletykázókkal.

Egy pillanatra sem tűnt el a szeme elől a víziószerű kép, a bájos kis Ferkó a kocsi bakján, amint remek két almáspej lovát hajtotta, s hátul ült a kocsiban a hosszú fekete strucctollas kocsis!

– Ez a lány alszik - mondta az anyja a többi lány előtt, s nevetve tette hozzá -, én is olyan vagyok, ha arról a lármás Pestről hazajövök. Napokig nem bírok beleszokni a csendbe. Csak figyelek mintha a csendesség is tele volna lármával.

S az édesanyja egyszerre minden összefüggés nélkül így folytatta:

– Nahát ez borzasztó! Ilyen viszony a szülő és gyermek közt. Kitagadni a fiát.

Mariska olyan nézéssel nézett rá, mintha a szeme üvegből lett volna, s hamvadozó öntudattal kereste valahol bent, mi is az a szülők s gyermekek közti viszony.

3

Kornya tanár urat a Sinór utca és Görbe utca sarkán, mikor éppen be akart fordulni a Fekecs-nyomda felé, rendkívüli látvány állította meg.

Fura alkalmatosság közeledett feléje. Egy ócska, vedlett batár, amelybe négy sovány, girhes ló volt fogva. Nem lehetne mondani, hogy robogott a hintó, mert a szegény párák alig bírták vonszolni a batárt a kerékagyig tömött porban. A bakon egészen hozzá illő kocsis ült. Kis termetű, fiatal suhanc, aki valami öreg kocsisi libériába volt bújtatva, amelynek az ujjai lecsúsztak a kezefején túl, s a válla leesett a melléig. A kopott strucctollas kalap is ott billegett a fején, le az orra közepéig, azt örökké piszkálnia kellett izzadt homlokán. Bölcsen volt összepászoltatva a kocsis a lovaival, mert ilyen legény csak ezt a négy lovat bírta kormányozni, s ez a négy ló pont ilyen kocsis után sírt.

Bent a kocsiban az egész fogat koronája volt szemlélhető: az úr.

Igen öreg ember volt, de vérmes arcú, abból a fajtából, amelyet “úgy kell agyonverni, különben sose hal meg”. Vastag szemöldökei alól nedves kék szemek vizslattak, fáradhatatlan szapora pislogás közben. De egyéb aztán nem is mozgott rajta. Úgy ült összegubbaszkodva, mint egy fáradt, öreg, kopott medve. Hetvenhét folttal telepermetezett galléros köpeny volt rajta, s ez alól csak eltaposott, talpalt bakancsa meg a rojtos végű csíkos sötét nadrág alja látszott ki.

– Nini - mondta magában Kornya tanár úr -, a méltóságos úr: Kerekegyházy Ferdinánd.

Azzal már messziről levetette a kalapját, s mély tisztelettel köszöntötte a nagy urat.

Az öregúr megszaporázta a pislogását, s mereven nézte a tanárt, míg csak el nem haladt a batárja a sarkon. Akkor eszébe jutott, ki ez az ember, s szapora mozdulattal visszafordult. Kornya tanár úr még mindig ott állott a sarkon, s amint észrevette, hogy ránéz a méltóságos úr, újra lekapta a kalapját.

– Maga, maga a professzor Kornya? - szólt vissza rekedt, de erős és érthető rivallással az öregúr.

– Igen, méltóságos úr, alázatos szolgája - sietett hozzá a tanár úr.

– Aha, aha. Maga az, aki újságot.

– Igenis, kérem alázattal, én szerkesztem a Kunkerekegyháza és Vidékét.

– Hm, khm.

Az öregúr hang nélkül hebegett. Nem tudta, mit mondjon, hogy mondja, s Kornya tanár úr alázatos tisztelettel nézett az arcába.

– Mi? - kiáltott rá az öregúr.

– Tessék?

– Megkapta az írásomat?

– Ó, igen, kérem alássan - hajlongott többrét görnyedve Kornya tanár úr -, már ki is van nyomtatva, s elő is vett a zsebéből egy csomó lapot, s az egész paksamétát odanyújtotta az öregúrnak.

De ez nem moccant, mert valami csendes rémülettel bámult rá. Percekig megszűnt a szeme is pislogni, s kékes szája széle kimaradt a sárgásfehér bajusz és szakáll bozótjából, mint az árokpart a kökénybokrok között.

– Igen, könyörgöm alázattal - ismételte Kornya tanár úr -, a méltóságos úr kedvéért már ma kinyomattuk a vasárnapi lapot. -Elhallgatott, mert eszébe jutott, hogy éppen a nyomást megállítani indult be a nyomdába.

Az öregúr csak nézett, nézett, s végre elkezdett pislogni. Aztán elkezdett habogni, hebegni, minden értelmes szó nélkül. Csak a szájaszéle verődött össze.

– Mindig nagyon örvendünk, ha méltóságodnak rendelkezésére állhat szerény lapunk, amely nem oly igényteljes bár, mint a fővárosi nagy sajtóorgánumok, mindazonáltal a saját kis körünkben hathatós ismeretségnek örvend, s máris tudomást vett a megjelent számról a város értelmisége, amelynek az imént volt szerencsém bemutatni, bemutattatni.

– Mit! - kiáltott az öregúr - már tán el is olvasták? Kornya tanár úr önérzettel mosolygott.

– A mi lapocskánk mindig szenzációs érdeklődést kelt a viszonyokhoz képest.

– Miska! - rikkantotta az öregúr - fordulj! Mégiscsak hallatlan, hogy sietnek az ember szennyesét kitálalni ezek a ripőkök!... - hadarta az öregúr; s ezzel ingerülten elfordítá szemét a Kornyáról, s többet rá se nézett.

Miska megrántotta a lovak gyeplőjét, s ijedt erőlködést kezdett a nagy feladat végrehajtására.

Jó időbe telt, míg a négy rossz ló saját magába ütközve, összegabalyodva, keservesen megfordította a batárt és önmagát. Az öregúr ezalatt nyugodtan ült a helyén, mint egy igazi nagyúr, aki hozzá van szokva, hogy szolgalelkek úgy intézzék el minden parancsát, ahogy kell.

Kornya úrban ellenben egyre nőtt a káröröm mellett a harag is, a szerkesztői sértődöttség, ahogy a kocsi távolodott; s az arca éle már égett, amint egy fekete kun úr ütődött szembe vele, midőn végre megfordult, hogy csak azért is továbbmenjen a maga útján.

– Á - kiáltott fel örömmel -, éppen Fekete úrhoz akartam sietni. S barátságosan nyújtott kezet K. Fekete János úrnak, aki csendes mosollyal nézett rá meg a lassan mégiscsak eltávolodó batár után.

– Vén huncut - mondta apodiktice K. Fekete János, aki azok közé a kunsági urak közé tartozik, akik még az érettségit is letették, de az egyetem csak arra volt jó nekik, hogy a két főváros minden lumpolási tanfolyamát elvégezzék, s végre rájöjjenek, hogy mégiscsak otthon a legjobb a Görbederík tanyán, amelyet idesapjuktól örököltek, s megtelepedtek benne földtúró parasztnak.

– Á, kérem, meg vagyok sértve - mondta Kornya tanár úr -, kérem alázattal, ha az ember udvarias, nemde önmaga kedvéért udvarias a mai világban? S ilyen goromba eljárást tanúsítani velem szemben, nem, kérem, ez nem járja.

– Vén huncut ez - mondta újra mosolyogva K. Fekete János úr, s kissé furcsa bizalommal somolygott rá a berzenkedő professzorra, mintha ő sem igen volna tisztában azzal, mi lehet olyan dolog a világon, amit joga van felvenni egy tanárnak -, van ennek jó lova is! de azt sajnálja nyűni a rossz úton. Hanem persze, nígy lú nélkül nem jön be a városba.

Szinte túlozta azt a kunsági éneklő hangsúlyt, amelyet az iskolában a Kornya tanárok a legdühösebb szigorral igyekeznek kipusztítani a kun gyerekek szájáról. K. Fekete János úr megnyomta az első szótagot, s aztán tovább monotonul darálva a mondanivalóját, az utolsó előtti szótagot megint felcsapta magasra, s a végsőt úgy eresztette el, mint egy kihangzó akkordot.

– Kérem szépen, mit tetszik arról tudni, ha szabad kérnem, hogy mi baja egymással ennek a kettőnek: az öregnek meg a fiának?

– Á, kérem, nagyon esketik azok egymást, ahun csak tehetik. Hát a minap is kinn vagyok a Görbederík tanyámon; ippen tűszomszíd a Kerek-kastíjjal; átmegyek, mer! hogy átmík néha, hát nagy spektákulum van íppen. Úgy vót, hogy a Ferkó cimbora nem vót otthon, fogolyra járt má' vagy harmadnapja, oszt! addig odahoztak három agarat; csak úgy kűdtík a postán, mint a níma gyereket, levíl vót a nyakába kötve, hogy hova kell űket vinni. Megjönnek az agárkutyák, szíp dög vót mind, úgy mentek azok, mint a karika. Az öreg dühös vót írte nagyon. Mer! az öreg vagy húsz esztendő óta olyan fösvíny, mint a csuda. Neki vót adresszálva a kutya, hát várt három napig. Nem jött sehunnan semmi levíl, hát aszongya az öreg: Húzzátok fel a kútágosra. Mer, tanár úr, nagy nemzetsíg ám az agár, azt nem lüvik agyon, mint a többi dög kutyát, aztat felakasztik. Fel is húzták azt, mint a pinty. Ott lógott egy ideig lefittyenve, mint a patyolat. Míg én megint oda nem mentem. Én mondtam osztán, hogy ássák el mán azt a vacakot, mert büdös lesz a, mint a vesztís. Hát akkor jön meg a Ferkó a vadászatról a Verhovinábul, hummi grófoktúl. - Mit csináltok tik? - azt mongya. -Hunnan gyütt ez az agár? Mondják, hogy s mint vót. No jól nízünk ki - aszongya -, az ídesapám se akasztott még ötezer pengőt a kútágasra.

K. Fekete János úr hirtelen harsogva egyet kacagott, a saját előadásában újra végigélvezte az egész esetet. Aztán nyugodtra komolyodva folytatta:

– Hű, az öreg, mikor megtudta, hogy a fia aláírt az agárír, hogy megrendelte, hogy ki kell fizetni! nem sokat szólt, mer' nem sok beszídű a vín huncut, csak azt mondta, hogy kitagadja!

– Meg is tette, kérem, itt a lap - szólt Kornya tanár úr, azzal sietve elbúcsúzott, hogy a nyomdába szaladjon s ezt az esetet, mint napi hírt, hamar beszorítsa a később nyomandó példányokba.

Kurta, vöröses, nyírott bajuszát cibálgatva, hevesen mondogatta magában:

– És velünk kezd ki, a sajtóval; akinek vaj van a fején.

Máris görcsösen összeszorította jobb keze első három ujját, mintha a ceruzát fogná benne, s olyan mozdulatot tett, mintha vezércikket akarna írni az esetről. Szóval nagyon fel volt indulva. K. Fekete János azonban fogta a lapot, összehajtogatta és zsebre tette.

– Legalább lesz mit olvasni este az ágyba.