Sarkadi Ágnes

Szívből szőtt mesék

Illusztrálta:
Fekete Hajnal

Kossuth Kiadó

Tartalom

Tündéri szívvel

A sellőlány

Gála

Csillagvirág

Estike

Baráti szívvel

Bendegúz bundája

Nes

Teknősmese

Torzsás és Morzsás

Börzsi

Cseresznye Guszti

A kirándulóház kincse

Ünnepi szívvel

Bojtos

A Mikulás és a rendetlen nyulak

Nevenincs Karácsony

Impresszum

TÜNDÉRI SZÍVVEL

A sellőlány

A sötétkék tengerrel körülvett aprócska szigetet az utazók Fortika néven emlegették, és azt gondolták, hogy lakatlan. Pedig volt lakója. Szelva, az aranyhajú tündérpalánta egyedül élt rajta. Tündérmama három hónapja repült el a sziget felett, és lepottyantotta a mákgubót, amiből Szelva amúgy tündér-módra kipattant.

A kis tündér néhány nap alatt körbe járta a szigetet, és a szigetcsúcson, a csillogó hegyi forrás mellett épített magának házikót. Napközben a kecskéit legeltette, végigjárta velük a legfüvesebb partokat. Az állatok cserébe ellátták őt tejjel, amiből azután friss sajtot készített. Késő délutánonként a szurdok termékeny talajára ültetett veteményeskertjét művelte. Kigyomlálta a paradicsomot, az uborkát, és bekapálta a répasorokat.

Fontos volt, hogy jó legyen a termés, hiszen közeledett a nap, amikor Szelvának a világ minden tündérlányát vendégül kellett látnia.

A tündérhagyomány szerint mire egy tündérpalántának kinő a szárnya, el kell döntenie, hogy milyen tündér lesz. Legtöbben a virágtündérséget választják. Mulatságos, mégis felelősségteljes munka a gyönyörű és törékeny virágokra vigyázni. A második legkedveltebb mesterség az erdei tündérség. A hűs lombok között kényelmes a szolgálat, és nem csak a fákat, növényeket, de a vadállatokat is gondozni, etetni kell. De akad mesterség bőven, a házi tündérséget vagy a szerencse tündérkedést is sok növendék választja. A házi tündérek az emberek körül szorgoskodnak. Megkeresik az elgurult gombokat, ínycsiklandó fűszerekkel gazdagítják az egyszerű ételeket, foltot varrnak az elszakadt nadrágra. Persze mindezt az emberi szem számára láthatatlanul. A szerencsetündérek is láthatatlanok, ám ők bárhol szolgálhatnak. Pénzt gurítanak az utcán a szegény ember lába elé, hatosra pörgetik a dobókockát a társasjátékban, és unalmas pillanataikban négylevelű lóherét ültetgetnek.

Szelva roppant izgalommal készült a nagy eseményre. Aranyló lenszálakból szőtte ünnepi ruháját, és a pipacs virágszirmainak vörösével festette meg. De nem a ruha miatt izgult. Nem tudta eldönteni, hogy milyen mesterséget válasszon. Folyton folyvást ezen törte a fejét. Úgy érezte, nem akar virágtündér, erdei vagy szerencsetündér lenni.  A házitündérkedésre gondolni sem bírt. Pedig döntenie kell. A nagy pillanat érezhetően közeledett.

Minden alkonyatkor lement a kedvenc öbléhez, melynek vizét a tengerparti sziklákról visszaverődő nap sugarai bronzszínűre festettek. Lábát belemártotta a kristálytiszta vízbe. Ez volt a jel az esti táncmulatság kezdetére. Az öböl halai ficánkolni kezdtek, a rákok ollójukat csattogtatták. A csikóhalak elúsztak a delfinekért, és mire ők is megérkeztek, már az öbölben bolondoztak a naracsszínben pompázó bohóchalak, nyüzsögtek a kék zászlóshalak, és ficánkolva ugrottak ki a vízből a csíkos szarvashalak. Szelva a delfinekkel nevetett és úszott.

Ahogy az ünnepség napja közeledett, Szelva egyre szomorúbb lett. Pedig mindent gondosan előkészített a vendégek számára. Szőlőlevekbe csavargatta a virágszirmokat és a ropogós zöldségeket, és a kupacokat mézes nektárszörppel locsolgatta. Ám közben arra gondolt, hogy a sorsa hamarosan megpecsételődik. Egyedül esténként volt boldog, amikor együtt játszhatott a barátaival.

Szelva tudta, hogy a vendégek aznap érkeznek meg, amikor a szárnyat rejtő, áttetsző tündércsonk előbújik a hátán. Érezte, hogy a két púpocska lassan a felszínre tör. Holnap este kibomlik a szárnyam, gondolta.

Abban biztos volt, hogy Tündérmama nem nézné jó szemmel, ha ilyen állapotban az öbölhöz menne, hiszen a Nagy Tündérkönyv szerint ilyenkor nem szabad víz közelébe menni. De a szíve nem hagyta nyugodni, szeretett volna elbúcsúzni a barátaitól. A delfinek mintha megérezték volna, hogy nem érzi jól magát. Hívás nélkül a parthoz úsztak.

– Ússz velünk!  Gyerünk! Miért nem ugrasz? – kérdezte Szupsz, a legvidámabb delfin.

– Nem úszhatok. Holnap kinő a szárnyam. Nem mehetek vízbe, különben soha többé nem tudnék repülni!

– Látod, majdnem elfelejtettem, hogy te is tündér leszel – komorodott el Szupsz. - A tündérek gyönyörűek, mindig megcsodálom őket, ha valamelyikük véletlenül a tenger közelében repül. Ritkaság számba megy, féltik a szárnyukat a víztől.

Szupsz Szelva közelébe úszott, és tekintetét a lányra függesztette. A halak dermedten lebegtek körülötte. Azután hirtelen oldalra fordult, és nagyot csapott az uszonyával, ám egy csepp víz sem érte Szelvát.

– Holnaptól neked is kinő a szárnyad, és elhagysz minket... Gyertek, halacskáim, nincs ma kedvem a vigassághoz!

– Ne, kérlek, ne menjetek el! Még azt sem tudom eldönteni, hogy milyen tündér legyek! Barátaim, kérlek, ne hagyjatok itt, segítenetek kell!

– Megértem a gondodat – válaszolta Szupsz.  - De mi ebben nem segíthetünk. A vízi népek nem értenek a tündérek ügyes-bajos dolgaihoz.

A delfinek kiúsztak az öbölből, mögöttük csendben húzták a csíkot a tintahalak. Kiürült az öböl.

Szelva karját a térdére kulcsolva sírdogált az öböl partján, sós könnyeit befogadta a tenger. Képtelen volt a tündérkedésen gondolkodni, egyre csak az járt a fejében, hogy soha többé nem láthatja a legkedvesebb barátait.

Így telt el az éjszaka, és így köszöntött rá a hajnal. Mire felragyogott a nap, a tündércsonkokból kitüremkedtek a hártyaszárnyak. Pompázatos mintázatukat visszatükrözte a tengertükör.

A tündérlányok már korán reggel, csapatokban érkeztek. Szárnycsapkodásuk felverte a sziget nyugalmát. Távolból a sziget olyan látványt nyújtott, mintha színes pillangók rajzanának körülötte.

Tündérmama csak alkonyatkor jelent meg. Öltözékének és szárnyának pompája mindenkit felülmúlt. A tündérlányok reá vártak, hogy elkezdhessék végre a vacsorát. Ünnepélyesen körbejárta a vacsoraasztalt, és elégedetten bólintott. Az asztalfőhöz ült, és a tányérok felé intett. A Szelva által készített, mézes tündércsemege pillanatokon belül elfogyott. A tündérlányok elégedetten csettintgettek. Szelva körbejárt a nektárral teli kancsóval, és sorra megtöltötte a kristálypoharakat. Ő azonban nem evett, és nektárt sem ivott. Szemét lesütve szorgoskodott az asztal körül.

A vacsora végeztével Tündérmama csendet parancsolt a lányoknak, és magához intette Szelvát.

– Gyere ide, lányom! No, ne félj!

Körbeforgatta Szelvát, és szakértő szemmel vizsgálta a növevény szárnyakat.

– Úgy látom, készen állsz! Talán nem is tudod, hogy milyen gyönyörű a szárnyad! A legszebb, amit valaha láttam. Elégedett vagyok veled, gyermekem. A tündérlakoma is fenséges volt!

A tündérlányok egyetértően hümmögtek.

– Bármilyen tündérmesterséget választhat, akinek ilyen ragyogó szárnya nő!

Szelva arcán halovány mosoly futott át.

– Tündérmama! Hálás vagyok, hogy eljöttetek hozzám ma este. Igazán kedvesek vagytok! És amit a szárnyamról mondtál, az csodás. Nem is gondoltam, hogy ilyen különleges.

Szelva egy pillanatra elhallgatott, majd tekintetét Tündérmamára szegezte, és elcsukló hangon így szólt. 

– Tündérmama! Én nem választhatok tündérmesterséget…

A tündérlányok felhördültek. 

– Nem tehetem! A barátaim a vízben élnek, és én velük maradok!

Azzal megpördült, és ahogy csak a lába bírta rohant lefelé a kisösvényen. Nem szokta még meg, hogy szárnya nőtt, folyton beleakadt az út mellett burjánzó csipkebogyó bokrok tüskéibe. A szúrós ágak végigszakították hártyás szárnyait, de ő megállás nélkül futott tovább egyenesen az öböl partjára.

Tündérmamában forrt a méreg. Nem volt rá példa a históriában, hogy egy növendék ne akart volna tündér lenni. Ráadásul egy ennyire tehetséges növendék. Varázspálcájával felmutatott a hegycsúcsra. Az öreg hegy engedelmesen egy hatalmas követ gurított az öböl partja elé.

Szelva riadtan megállt, és körülnézett. A kő elzárta az utat. Arra gondolt, hogy talán most hasznát vehetné a szárnyainak. Tépett szárnyvégeit a magasba emelte, és leengedte. Azután újra. Végül nagy lendületet vett, és könnyedén a magasba emelkedett.

– Növendék tündér ilyen szépen még nem repült… - suttogta Tündérmama, és ámulva nézte a lányt.

Szelva felrepült a szikla peremére. Alatta a sötét tenger, felette a sziget csúcsán bámészkodó tündérlányok. Nem tehetek mást, gondolta. Azzal szárnyait összehúzta, és belevetette magát a mélybe.

Tündérmama felkiáltott.

– Ez a lány a legbátrabb növendék, akit valaha a világra hoztam. Megérdemlik a vizek állatai, hogy végre saját tündérük legyen!

Tündérpálcájával akkorát suhintott, hogy a mozdulat tüzes félkört rajzolt az alkonyatba.

Szelva hártyás szárnya lassan átázott, egyre több levált foszlánya lebegett a felszínen. De ő nem törődött vele, hogy ékessége elvész. Úszott, úszott lefelé a mélybe. Hirtelen úgy érezte, hogy lábaiba villám hasít. Kikerekedett szemmel nézte, ahogy a lábaira, mint egy csillogó, sűrű szövet, pikkelyes halfarok nő. A fájdalom hamar elillant, és az uszonnyal gyorsabban tudott úszni, mint valaha, és arra sem kellett már ügyelnie, hogyan vegyen levegőt.

– Mától fogva a vizeknek is van tündére! – kiáltotta Tündérmama.

A tündérlányok a partról integettek Szelvának, aki mosolyogva dugta ki fejét a vízből. Körülötte színes halak ficánkoltak, tenyerében tengeri csikók ültek, haját vörös tengeri csillagok díszítették. Szelva tekintetével Tündérmamát kereste.

A lányok sorfala megnyílt, és Tündérmama előrelépett. Egyenesen Szelvára nézett. Zöld szeme ragyogott.

– Köszöntsétek Szelvát, az első sellőlányt!

Szelva úgy nevetett, hogy gyöngyfehér fogain megcsillant a napfény. Fejét meghajtva elbúcsúzott Tündérmamától, és a nyílt tengerek felé indult. Útját delfinek kísérték.