Móricz Zsigmond

Hét krajcár

ELBESZÉLÉSEK

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Rektor bácsi

Tekintetes Tanító Úr

Kedves tanító úr

A nehéz kétgarasos

Hímes tojások

Mári néni

Hét krajcár

Csipkés Komárominé

Judith és Eszter

Márkus

A százszínselyem keszkenő

Sustorgós, ropogós tafotában

A kokas

Tragédia

Ki szép, ki jó

Csata

A Végvacsora

A lecke

Gyereksírás

A tűznek nem szabad kialudni

Erdei kis piros virágok

A fiakereső

Karak szultán

Unalmas nap a fronton, mely váratlanul érdekesen végződik vagy Árgirus és Tündér Ilona

Égi madár

Mindenütt jó, de legjobb itthon

Szegény emberek

Idegsokk

A kakastollas ember

Pej paripám Pejkó

A fejsze

Fusd a halált

Impresszum

Rektor bácsi

Bizonyára régen volt. Még a régieknél is régebben. Már én alig emlékszem rá, pedig vízhordó rúddal tanított valamikor a tudományra. Hát még azok, akiket csak mogyorófavesszővel oktatgatott!…

– No gyerekek, jöttök-e velem falura? Ti négyemeletes nagy iskola-palotákba jártok, szörnyû sok tudo- mányt játszva megtanulni. Mi egy régen lerombolt zsúpfödeles falusi kis házban, régen elhantolt öreg rektor bácsikánktól, négy-öt év alatt csak egy kis írást-olvasást meg számvetést tanultunk. Azt is mi- lyen nagykeserves, erős munkával! Még akkor drágábban mérték a tudományt! Gyertek csak, nézzetek be, a mi iskolánkba.

Kicsi a falu, egy utcája van összesen. Apró, fehér falú, bogárszemû házak sorjáznak a hatalmas diófák, ákácok, szomorúfüzek, alma-, szilva-, barack- és kőrisbogártermő fák alatt.

Az iskolát messziről meg lehetett ismerni. Kiugrott az utca köze- péig. Talán azért, hogy az iskolakerülő gyerek is belebotoljék. Már az igaz, hogy itt nehéz megszökni az iskola elől.

A rektor bácsi szobájából két ablak nyílik. Az egyik északra, a másik délre. Az egyikből végiglátni az alvégen, másikból a felvégen. Az első kaputól az utolsóig, minden udvarra belát a rektor bácsi ebben a mi fatornyos kis falunkban.

Kivált, ha felteszi a mennydörgette vén ókuláréját, miről azt mesélte a „pulyáknak”, hogy a falon is átlát vele. Ilyenkor ránézett a szemközti falra, ahol sok betű elején egy öreg Á is fel volt pingálva.

Mondom, mitől kezdve kihasadt a hajnal, az öreg rektor bácsi ott ül a két ablak közt és várja a maga csemetéit. Nálunk nem úgy volt ám, hogy „de. 8-11-ig és du. 2-4-ig iskola”, hanem úgy, hogy mikorra kivirradt, minden gyereknek az „iskolába" kellett lennie. Aki legelőször jött, almát kapott, aki legutoljára, virgácsot.

Az utcán szépen kellett menni, mert mikor feltarisznyázva, palatáblázva, édesanyánk csókjával homlokunkon, kiléptünk a kiskapun, attól kezdve a rektor bácsi szeme előtt voltunk. Az ókuláré látatlanul úgy leskelődött ránk, mint a szemüveges kígyó a bokor mögött. Aki félrelép, halál fia.

Rektor bácsi csakugyan ott számolgatta az ujján az ablakban:

– Fó-ri Pes-ta nagy-lus-ta!... Máté Rozi dógozik!... Azt a kis rongyos Pap Zsuzsit meg már megint kilelte a hideg...

Az elejét lassan mondta, a végit szaporázta. Így okoskodott rajta, ki miért késik az iskolából.

Szép kis unokájának, Sárikának szokott aztán így szólni végül:

– Sááára!... Menj csak a vásárra!... Mondd meg azoknak a kölyköknek, hogy mindenki lakatot tegyen a szájára!... Mert megyek a gazok elnáspágolására.

És ez minden reggel így ment.

Így gyűjtögetett minket a rektor bácsi, mint a kotlós csibécskéit.

Az iskola alacsony kis ház volt. A tetején nádfedél, amiben tömérdek volt a nádméz. A csűr teteje szalmazsúp, ebben meg veréb volt szörnyű sok.

Ennek a kettőnek a kedvéért is érdemes volt iskolába járni. A verebet ki lehetett szedni a fészkéből, a nádszálakat meg valami pompás élvezet volt húzgálni az ereszből: melyiknek a végébe rakott mézet egy kóbori kisméhecske.

De azért ám haragudott a rektor bácsi. A ház fedelét az eklézsia reperáltatta, s ez azt jelenti, hogy ott csorgott be az eső a padlásra, ahol jólesett neki. Ellenben az udvaron két irdatlan nagy vadkörtefa állott. Erre szabad volt felmászni, rajta ruhát nyúzni - ezt az édes szülénk foldozta. Esetleg lepottyanva róla, nyakunkat szegni - ezt édes magunk hevertük ki.

Ha a repedt ruha vagy kificamodott láb miatt lamentált a szülő, bölcsen felelt a rektor bácsi:

– Úgy kell neki. A peniperdának. Mért nem ügyes. Még a csillagot is szedje le az égről, csak akkor él meg.

Az életre oktatott rektor bácsi mindig.

Mikor feladtak bennünket az iskolába, mindenkinek keresztül kellett esni a „szoktatáson”.

Az első napokon nyájas volt, mint egy dirmegő medve. Egyszer aztán minden ok nélkül elővett és jól pofon csapott.

A gyerek visítva megy a helyére. Rektor bácsi nem szól.

Mikor aztán elcsitul a rücskölés és közeledik a dél, megszólal azon vastag gordonkahangján:

– No te kutyafülű! Látod-e, hogy kikaptál, mikor semmit sem vétettél is. Hát még akkor mi lesz, ha hibázol? Tudod mi!?... Fel-a-kasz-talak! Lábodnál fogva! Így tesznek veled, ha felnősz is, csakhogy akkor a nyakravalód helyére teszik a kötelet...

Nem is hibáztunk aztán.

Nem addig! Ha mégis hibába esett valaki, két büntetés várt rá. Egyik az ellazsnakoltatás, másik a bocsánatkérés. Az elsőt mogyorófapálcával osztogatta, sajnos többször, mint jólesett. S ráadásul azt tartotta, hogy ha a gyereket mindig egy helyen verik, úgy hozzászokik, mintha simogatnák. Aztán jött a bocsánatkérés.

Ezt jobban kellett tudni, mint a miatyánkot. Állott pedig a következő szónoklatból:

„Hőn szeretett tanító uramtól töredelmesen engedelmet kérek, amiért vétkezni s rossz cselekedetemmel kellemetlenséget szerezni mertem. Hálás szívvel köszönöm, miszerint jó tanító uram példás büntetéssel a jó útra térített, és szentül ígérem, hogy soha többé bűnben leledzeni nem merészkedek.”

Ha megtartottuk volna!

A rektor bácsi nagyon büszke volt erre a mondókára, s aki szépen, értelmesen elmondta, diót kapott jutalmul.

Az a huncut Gazsi Jóska, ha dióra vásott a foga, csak rendetlenkedett, míg a rektor bácsi meg nem büntette. Akkor aztán oly szívrehatóan mondta el a „bocsánatot”, hogy legalábbis egy marok dió volt a jutalma.

A világon senkit se tisztelt a rektor bácsi, csak a kurátort meg a papot, no meg a vizitátorokat, a „vaskalaposokat”.

A kurátor fiának mindig kedvébe járt, azt sohase büntette meg; annál többször lepte meg egy-egy szép piros almával.

Kurátor Lajcsi szokta aztán akárhányszor megmenteni az egész iskolát egy-egy nagyszerű kikapástól. Mikor már sokan voltak felírva a táblára a lármázók, akkor a fiúk nekiestek Kurátor Lajosnak és rávették, hogy ő is lármázzon. Lajcsika igen szelíd fiú volt, sose zavart vizet, de ilyen önfeláldozásra azért kész az iskola jóvoltából.

Akkor aztán a felíró őt is odapingálta a táblára, mégpedig legelőre, legnagyobb betűkkel; meg lejjebb kétszer-háromszor.

Kezdődött aztán heje-huja, de milyen! A falu túlsó végén is kiállottak csudájára az emberek.

Mikor aztán rektor bácsi nagy dühösen, paprikásan, botosan berohant, mindenki a pad tetejéről ugrált le.

– Na most lesz, ami sose volt! - mennydörögte rektor bácsi. -Hadd lássuk csak, ki volt a főlármázó? - s félelmesen markolta a nagy botot.

Olvassa aztán, hogy:

Kósa Lajos. Kósa Lajos. Kósa Lajos. ez a kurátor Lajcsikája. Dühös lesz. A botjával üt a padra, mint az ágyúdörgés.

– Hitvány peniperdák! Gazok! Hétbőrű cigányok. Még ezt a kis bárányt is megvadítják. Na, gyere, kisfiam, ne félj, nem ütlek agyon az akasztófák miatt.

Az akasztófák pedig huncutul kacsintanak egymás szemébe. S nyugodtan kezdődik a lecke.

A lecke. Meg a tanulás:

A tornácon akkora gödrök voltak, hogy ha beleült egy ábécés, csak a szemével látott ki belőle.

Itt szoktuk órákon, napokon, hónapokon, éveken át dalolni az Arany ábécét:

A. Ami tnemki vánszma gadnak, Tese teddem bertár sadnak, Bö: Bánnyaházi cselédekkel Mindi gugymin tembe rekkel.

(Kap egy barackot, aki megfejti, mit jelentenek ezek a kínai versek. Mi bizony, nem tudtuk annak idején!)

És milyen hosszúak ezek az aranyszabályok!... Egész délelőtt lehet fújni.

És milyen szép dalamuk van!

Csak egy nótát ismerek, amelyik hosszabb és dallamosabb: a kétszerkettőt. Négy-öt esztendőn át, négy-öt óráig daloltuk naponként. De meg is tanultuk úgy, hogy ha azt kérdezte valaki:

– Mennyi 7x8? - csak elkezdtük a nóta hetedik versszakát:

7x 1, az 7

7x2, 14

7 x 3, 21. s a nyolcadik sorból mindjárt megtudtuk, hogy 7x8 az 56!

Ma is bámulok rajta, hogy tudott valaki megtanulni a rektor bácsi iskolájában olvasni.

Nekem könnyű volt a dolgom, engem édesanyám tanított meg rá.

De a rektor bácsi módszere az volt, hogy az ábécistákat felosztotta a nagyobbak közt, s aki már tudott olvasni, az mindennap megtanított egyet a tudatlanok közül egy-egy betűre. A leckézést aztán ellenőrzés kedvéért egy másik nagyfiú végezte.

Én már első osztályos koromtól kezdve dolgoztam a közműveltség fejlesztésén. Már akkor rám bízta rektor bácsi a szomszédomnak, a csordás kisfiának tanítását. Sohasem felejtem el a könny szagát. Palkónak mindig ázott tőle a mocskos kis arca. Az ujjai olyan merevek voltak, mint a palavessző, és olyan feketék is. Én fogtam ökölre a kezét, s rajzoltam vele keservesen a betűt.

…Palkó! Palkó! Őrizvén valahol a Tiszaháton a falu kondáját, tudod-e már írni az i betűt?... Minek tudnád, Palkó, úgyis szaktekintély vagy az egész falu előtt minden magad dolgában. S ha bunkós végével földön csúszó fütykösöd egy öreg Á-t kanyarít, alattvalóid szépen megértik a napiparancsot! az öreg ártány éppen úgy, mint a fiatal süldő.

Így gyűjtöttük mi a tudományt. Rektor bácsinak csak egy nemzedéket kellett valaha megtanítani, ez a fáradsága bőven kamatozott azóta. A tudós gyerekek az ő legmagasabb felügyelete mellett nevelték a tudatlanokat magukhoz hasonló okos emberekké. Csak magyarázott néha rektor bácsi.

Nem olyan unalmasan, mint a könyvben van, hanem gyönyörűen.

Nincs az a mese, ami olyan érdekes volna, mint az ő magyarázatai.

Elmondok egyet közülük.

Hogy is magyarázta meg Amerika felfedezését?

Így:

– Csend legyen!

„Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy ország, úgy híjták, hogy Spanyolviaszk ország.

Vót ott egy szegény ember, úgy híjták, hogy Kolompos Kristóf. Ez a Kolompos már gyerekkorában szeretett hajókázást játszani, ha eső esett az utcán, papírcsónakkal lábolt a vízbe. Sokat felfenekelte miatta az anyja.

Hanem hát a pulya megnő. Ember lett belőle. Még akkor is nagyon szeretett a tengeren hajókázni. Hát egyszer kapja-fogja magát, kedve szottyant, oszt aszondja, hogy ő felfedezi Amerikát.

Fel ám! ha olyan szegény ember nem vóna, mint a templom egere. De vót hajója?

Nem baj. Gondolt egyet. Elment a királyhoz, oszt aszondja neki:

– Felséges királyom, életem-halálom - én fel akarom fedezni Amerikát, de nincsen hajóm. Gyalog meg nem tudok átmenni a tengeren.

– Ha csak e kell - aszondja a király -, egyet se búsulj. Lesz hajó. De hány kell?

– Kéne vagy három, uram király, mert az út soká tart, ennivalót is kék vinni magunkkal.

Hát a király adott három hajót. Azt megrakták üveggalárissal, hogy legyen mit adni a vadaknak. Ágyút is tettek a hajóra, hogy majd avval ijesztgessék a vörösbőrűeket.

No jó. Elindultak. Mentek, mendegéltek a három hajóval. Négy napig meg se álltak. Mindig mentek. Akkor aztán estére földet vettek észre.

– No itt megháljunk - aszonja Kolompos -, reggelre aztán majd kiszállunk a partra.

Úgy is vót.

A parton egy vörösbőrű ember ácsorgott. Megszólítja Kolompos.

– Adj' isten, atyafi! Mondja, csak, nem Amerika-e'?

– De b'zon, hogy a. Hogyne vóna, mikor a. Tán kend az a Kolumbus?

– Én ám!

– Teringettét! Hászen akkor fel vagyunk fedezve.”

 Csitt gyerekek!

Ne nevessetek az én tanítómon.

Jó ember volt ő, ha nem tanított is matematikát, geometriát és más iát, azért nagyon szerettük őt is, az iskoláját is. Tőle tanultunk énekelni, imádkozni; tőle emberséget, becsületességet; hazaszeretetet!

Még tudományt is egy kicsit.

A mi kis falunkat ő nevelte vagy hatvan esztendeig, aki tolvaj lett később, vagy hazug, vagy istenkáromló, azt a rektor bácsi még emberkorában is megleckéztette.

Mikor kikísértük a koporsóját, az egész faluban csak egyetlen öreg férfi volt, aki nem az ő iskolájából került ki.

De még ez az ember is megsiratta; hat fiát és vagy kétszer annyi unokáját nevelte a jó erkölcsre a derék rektor bácsi.

(1905)

Tekintetes Tanító Úr

Tanuljátok meg, gyerekek, hogy ha hatalmas urakhoz alázatos folyamodványt írunk, a megszólításban minden szót nagybetűvel kell kezdeni.

Így szólott a tanító úr, rektor bácsi utódja, és felírta elibünk a fekete táblára: Például: „Tekintetes Tanító Úr!”

Azóta mindig nagybetűvel jut eszembe a hatalmas tanító úr, ha nem írok is hozzá alázatos folyamodványt.

S most, hogy emlékezni akarok róla, pennám a régi respektussal írt nagybetűvel minden szót.

Bizony a régi eskola úgy maradt rektor bácsi nélkül, mint az üres csigahéj az árokparton. A gyerekek darabig eljátszogatnak vele, de már nem él, se nem árt, se nem használ, s utoljára is az a sorsa, hogy rossz helyre kerül; egy nagy csizma rátapos, és úgy szétmegy, mintha sohase lett volna.

Nagy gyűlések, tanácskozások után új tanítót választottak.

Előbb kijöttek a kövér urak, az esperes meg a többi vaskalapos. Megállottak az eskola előtt, csóválták a fejüket, a pápaszemet levették, megtörülték fehér zsebkendővel, újra feltették, és megint csak csóválgatták a fejüket.

Mi, gyerekek mindjárt gondoltuk, hogy a megtörülgetett pápaszem is csak olyannak mutatta az eskolát, mint azelőtt volt.

A vastag fekete urak ott mentek el mellettünk. Én hallottam, mikor egyik így szólt a pap bácsihoz:

– Barátom, nem eskola kell már manapság, hanem iskola.

Hiszen lett is iskola az eskola helyén.

Az öreg ház udvaráról kivágták a két vadkörtefát, árkot ástak, abba falat építettek, magasra. A fal teteje egyszínen volt a régi iskola kéményén a gólyafészekkel. Még arra hosszú gerendákat, szarufákat húztak fel. Azután bezsindelyezték fekete palatáblákkal.

Az egész falu ott dolgozott tavasztól őszig. A gyerekeknek sose volt jobb dolguk. Bitangolhattak, amerre nekik tetszett. A Tisza partján fürdés közben beszéltük meg a jövendőt.

Nagyon jól érezzük magunkat, hasalva a forró Tisza-iszapban a langós kanyarulatnál. Semmi bú, semmi baj. Se tanító, se lecke. Még az édes szüleink is örültek, ha nem lábatlankodtunk. Bárcsak mindig így tartana!

De Nyilas Lajkó egyszer jós arccal felemelkedik az iszapból. Fekete volt, mint az ördög és mint a jóslat, amit mondott:

– Meglássátok, pulyák, hogy jajkeserves lesz még ez a jó élet. Azt mondom én nektek, megsiratjátok még rektor bácsit, mint. - itt megakadt, de kivágta magát - mint Fóri Pesta előre megsiratta a minap, hogy bárcsak megverte volna már az anyja.

Akkor nevettünk rajta, pedig Nyilas Lajkó nagyobb jós volt, mint a görögök jósai, akikről annyit kellett később tanulnom.

Még az iskolán ablak se volt, már ott volt az új tanító úr.

Magas, sovány, fekete úr volt. Görcsös bot volt a kezében, sárga és bütykös. Iszonyúan fájt volna az ütése.

A tanító úr szeme olyan, mint az áspiskígyóé. Mindig a „magasabb pedagógiát" emlegette, és mindig megmagyarázta, hogy miért nyájas vagy miért szigorú hozzánk.

– Gyermekeim! - mondá legelső beszédében, amit hozzánk intézett - bennem atyai barátot fogtok találni; erényeiteket megjutalmazom, jó tulajdonságaitokat kiművelem. de bűneiteket gyökerestől kiirtom, s lelketek rossz vonásait lecsiszolom, mint a gyémántcsiszoló, aki a földszínű alanyból királyok csillogó diadémját állítja elő.

Egyébre nem emlékszem, de ez sajátságos módon megragadt a fejemben.

Sajnos, én már csak egy évig voltam műhelyében s így nem sikerült neki belőlem, a földszínű alanyból királyok csillogó diadémját állítani elő.

Csak a többi kis mocskos lurkón gyakorolhatta kedvére művészetét.

Ó, ez a művészet!

A modern pedagógia nagy felfedezéseivel itt ismerkedtem meg legelőször.

– Kezeket padra!

S erre a jelszóra, mint egy ropogó sortűz csaptuk tenyerünket a padra. S tízszer-hússzor egymás után, míg egyöntetű nem lett a csapkodás.

– Felállj!

– Leülj!

– Jobbra nézz!

– Egyszerre!

Katonai jelszavak alatt csiszolódtak lelkünk nemes tulajdonságai. Sohasem felejtem el, mennyire tetszett legelőször ez a rend és mily szörnyű volt később a felhangzó jelszó:

– Kezeket karba!

Míg valamelyik osztály felelt, a többinek így kellett ülnie összefont karral, mereven, szoborszerűen, gondolkodás és mozgás nélkül. A szent és sérthetetlen rend vasbilincse ült kezemen, lábamon, s én sóhajtva gondoltam a rektor bácsira, aki sohase mondta ezt a parancsot.

Szegény öreg, ha a vizitátorok megrótták, mert rendetlenség van az iskolába, fülünk hallatára is kimondta:

– Ej no, gyerekek azok, pulyák; csak nem ülhetnek olyan csendesen, mint egy köszvényes püspök.

De itt muszáj volt. Mert büntetést kaptunk. A rektor bácsi elnáspágolt. De most a nádpálca csupán betűmutogatásra kellett. A tanító úrtól csak erkölcsi büntetést kaptunk.

A tanító úrnak fekete, komor szemei voltak. Tudja isten, hogy volt, de mi nagyon féltünk tőle. Jobban, mintha egy vesszőerdő lett volna a háta mögött.

– Gyerekeim, a modern pedagógia azt parancsolja, hogy ütni nem szabad. Legyetek jók, hogy ne kelljen benneteket ütnöm. De ha mégis rosszalkodtok, erkölcsi büntetést kaptok.

Legelőször nagy hejehuját csaptunk az udvaron örömünkben, s titkon dicsértük a modern pedagógiát, amiért kiparancsolta a vesszőt az iskolából. Kíváncsian vártuk, mi az az erkölcsi büntetés.

Bezzeg megtanultuk nemsokára.

Pap Rozi rendetlenkedett. Tanító úr atyai hangon figyelmeztette, hogy az nem illik.

Pap Rozi másodszor is rendetlenkedett. Most szigorú megintést kapott.

Pap Rozi harmadszor se tudott békót tenni a nyelvére. Tanító úr felállott. Komoran, szigorúan, s a következőket mondta:

– Pap Rozália állj fel. Ismételt rosszaságod a méltó büntetést megérdemli. Erkölcsi büntetést kapsz.

A hátunkon végigfutott a hideg.

- Pap Rozália jöjj ki. Rozi reszketve ment elibe.

– Pap Rozália állj fel a katedrára.

A gyermek fölment. Minden porcikája remegett.

– No, szép lány vagy, gyönyörű lány vagy. Van okod ihogni-vihogni, mutathatod a sárga fogadat. Pfuj! - Gyerekek. nevessétek ki ezt a pocsékot.

Tanító úr nevelő arccal parancsolt ránk, s az iskola harsány kacajban tört ki.

Pap Rozi pedig sírt, visított és toporzékolt, mire még nagyobb lett a kacagás. Tetszett nekik, hogy ilyen mulatságos az erkölcsi büntetés.

De én ma is emlékszem rá, hogy elsápadtam és reszkettem, mint Pap Rozi. Ha engem nevetnének, most ott a szégyenpadon, meghalnék!

És azután a legszörnyűbb erőfeszítéssel állottam ki a „kezet karba" rémségeit, csak soha ne kerüljön rám az erkölcsi büntetés.

Az iskolának fő jellemvonása ez volt. A mi tanító urunk a legsajátosabb módon tudta felhasználni büntetésre, ostorozásra a miatyánkot, a csókot, a számtudományt.

Egy fiú mindig evett tanulásidő alatt. Tanító úr rajtakapta, felállította, mikor legjobban tele volt tömve a szája, s a nyelve sem forgott a jó vastag kenyértől.

– Mondd el a miatyánkot! - kiáltott rá, s az iskola harsogva hallgatta a dadrálást.

Két gyerek összeveszett, hajba kapott. Tanító úr villogó szemmel kiáltott rájuk:

– Hát ilyen köztetek a testvéri szeretet? Rögtön csókoljátok meg egymást!

S az iskola újra kacagott.

Hanem azért a tanításnak voltak mulatságos esetei, hála a modern pedagógiának.

– Gyermekeim, olyan számpéldát adok fel, amit megmérhettek. Tót Zsuzsi, hallod-e, elmégy a szomszédba, lopsz két csirkét, akkor elmégy a szomszédba, lopsz három csirkét, akkor újra besettenkedsz valahová és lopsz.

Tót Zsuzsi nem tudta hallgatni tovább a számpéldát, hanem rákezdte a sírást:

– Én nem lopo-o-o-o-o-k. Én nem vagyok to-ho-ho-ho-hol-vaj.

– No jól van, kislányom, hát nem te lopsz, hanem én lopok. Ide figyelj: Bemegyek a szomszédba, ide Kósáékhoz, lopok két csirkét, akkor bemegyek a másik szomszédba Bartáékhoz, ott lopok három csirkét, azután belopakodok hozzátok s ott lopok.

Tót Zsuzsi megint nem állja szó nélkül:

– Deiszen le is üti édesanyám a tanító úr derekát.

Az egész osztály jól mulatott a számtani példán. Megértettük.

Eljöttek a vizitátorok. A tanító úr dicsekedni akart az iskolájával. Gyöngyen is ment minden. Ülni, állani, kezet padra, kezet karba tenni jól tudtuk, hanem mindjárt az első felelésnél egy kis hiba esett.

– A gyermekeket a számolásba a következő módon szoktam begyakorolni - mondá a tanító úr a vendég uraknak.

– Első osztály, álljon fel.

Felállottak. Mi, többiek összefont karral ülve feszülten figyeltünk.

– Pap Jóska: Ha 10 ló közül megdöglik 5 ló, hány ló marad?

A gyerek felel:

– Ha 10 ló közül megdöglik 5 ló, marad 5 ló.

– Hát ha 10 tehén közül döglik meg 5 tehén?

– Ha 10 tehén közül megdöglik 5 tehén, marad 5 tehén.

– Hát ha 10 szamár közül döglik meg 5 szamár?

– Ha 10 szamár közül döglik meg 5 szamár, marad 5 szamár. Az egyik „vaskalapos” odaszólt Pap Jóskának.

– Hát ha 10 harang közül megdöglik 5 harang? Pap Jóska hűségesen felelt:

– Ha 10 harang közül megdöglik 5 harang, marad 5 harang. Még mi csak akkor vettük észre, milyen furcsát mondott Pap Jóska, mikor a komoly szakállú urak elkezdtek kacagni.

A modern pedagógia nem soká csiszolta a falunkat. Néhány év múlva a tanító úr nem tudta kiállni, hogy a falubeliek örökké haragudtak rá a gyermekeik erkölcsi nevelése miatt, s a Tekintetes Tanító Úr elpályázott szebb vidékre.

Senki se siratta, egy szekér elég volt, hogy behozza az állomásról, most egész sor szekér hordta el búzáját, borát, fáját.

Azt mondták rá a falusiak:

- Nem baj, akárhány fuvar kell. Szívesen elhordjuk akár a föld hátáról is. Hej, szegény rektor bácsi, bezzeg érte elmennénk a föld alá is, akárhány fuvarral, csak visszahozhatnók.

(1905)

Kedves tanító úr

Már akkor nagy bölcs voltam. A debreceni kollégium idő-füstös vára volt az iskolám. Tengerbölcsességű professzorok a rektoraim. Szintaxis, fizika, matematika a lelki gyötrelmeim.

Száz meg száz, hasonló apró bölccsel hajtogattuk az udvaron a pugnare! bellare! igéket s a Szép Jóska varrta nagy labdát. Ismergettük a „kicsiny a rakás, nagyobbat kíván" életigazságot, s kipróbáltuk, hogy vajon jó posztóból varratta-e édes szülénk a ruhát.

Szóval, embert és tudományt megítélni képes okos férfi valék én is a többiek közt.

Hogyne lettem volna büszke arra, amim volt: a kollégiumra, mely százados falával borongott fölöttem: a tanárokra, kik megérthetetlen abrakadabrákat játszva magyaráztak meg. A tudományra, melyet egy ölre való könyvből kellett volna elsajátítani már.

Ekkor írták hazulról, hogy a Tekintetes Tanító Úr helyére új tanítót hozott a falu.

Kicsinylően mosolyogtam a hírre, tán még legyintettem is kézzel:

– Szegény tanító urak!

Jött a karácsonyi vakáció, s mind többet jutott eszembe az én fatornyos kis falum.

Elgondoltam, hogy fogok én otthon nagyzolni, hiszen pap bácsit kivéve én leszek a legtudományosabb ember a faluban. Talán még ő is elfelejtette már, amit tanult - anno ezerben, s akkor éppen vetélytárs nélkül állok, mert a tanító uramtól nem félek.

Jó bizonyítvánnyal zsebemben vígan vonatoztam és szekereztem haza.

Istenem! Azok a boldog vakációk! Csupáncsak azért is érdemes elmenni messze idegenbe, hosszú nagy időre, nehéz, verejtékes munkára, hogy hazamehessen karácsonyra az ember rövid, de végtelenül boldog vakációra.

Alig múltak el az első benyomások, mindjárt szóba hoztam az új tanító urat. Oh én sokat dicsekedtem a magam tanáraival öcséimnek, s most újra hozzá készültem, épp az ellentét kedvéért kérdeztem az ő tanítójukat.

De sajátságos meglepetés ért. Az öcséim kaptak a kérdésen, s ragyogó arccal, büszkén kezdtek beszélni az ő kedves tanítójukról. Én egész elbámultam a hallatlan változáson. Pityó dicsekszik iskolai szorgalmával, jó tanítójával! Pityó, akinél nagyobb iskolakerülő nem taposta a sarat a föld hátán.

Kitaláltam, mi a bibi. Vissza akarják adni a kölcsönt. Gondolják magukban, én nem ismerem az ő tanítójukat, hát beszélhetnek, dicsőíthetik nekem bosszúságra.

Azért sem veszem fel, de majd én csinálok bosszúságot.

– Sose hetvenkedjetek - mondtam epés gőggel. - Fütyölök a tanítótokra. Azért is megmutatom, hogy nem fogok neki köszönni, ha találkozunk. Fogadjunk!

A gyerekeknek elhűlt az arcuk erre a fenyegetésre, s csak csóválták a fejüket. De én tovább gőgösködtem.

– Mit lármáztok ti egy tanítóról? Engem tanár tanít és az csak különb!?... Pedig tanárom is hat van!

Hamar tettre került a dolog.

Másnap végigsétáltam az utcán két kis öcsémmel. Fogadtam a bámulók és csodálók pillantásait.

Mikor a templom előtt mentünk, magas, szálas férfival találkoztunk. Az új tanítóval. Gesztenyeszín szakálla, elég hosszú bajusza, csillogó sötét szeme s szép prémes téli bundája volt. Derülten, nyájasan nézett ránk már messziről. Eszembe jutott a fogadás, és úgy éreztem, mintha megbénult volna a karom. Emelni akartam, s nem bírtam.

Azok a mosolygó okos szemek pedig megbűvöltek. Az jutott eszembe, a tanító úr még azt hiszi, hogy debreceni diák létemre neveletlen vagyok.

Hadd higgye! - s vérvörös arccal lent felejtettem a kezem!

A tanító úr barátságosan intett a fejével.

- No fiaim! hát nagy az öröm? Megjött a tudós bátyátok? Az öcséim nevetve s ragyogva dicsekedtek velem.

– Mi újság Debrecenben? - kérdezte a tanító úr, olyan természetes, közvetlen s jóságos hangon, mintha a nagybátyám volna.

– Semmi - dünnyögtem rá szörnyű zavarodottan, s néma, tehetetlen elfogódottsággal állottam előtte.

Pedig sokat kérdezett, szívesen, szerető hangon; nem volt benne semmi a rektor bácsi széles, kurjongató, leereszkedő modorából, amelyből rögtön érzik, hogy gyerekekkel beszél. Sem a tavalyi tanító úr merev, farkasmosolyú csendes zordonságából, mely úgy megfélemlítette azt is, akit fel akart deríteni.

Meleg volt és természetes a hangja, okos és nyílt a beszéde, jóságos és elragadó az érdeklődése.

Elbúcsúzott tőlünk, velem is kezet fogott, s ment a pap bácsihoz.

Ej, de mélyet köszöntem neki búcsúzóra! Alig győztem elég figyelmesen köszönni.

Másnap elvitt hozzá édesapám igazi bemutatkozóba. A magas tágas szoba jó meleg volt. Kevés bútor volt benne, de finom, sokkal finomabb, mint a mienk. Pedig az előbb nagyra voltam vele, hogy szebb szobánk van, mint rektor bácsinak.

Szívesen fogadott, s engem beleültetett az egyik nagy fotelbe. Sose ültem addig olyanon, úgy lesüppedtem benne, mintha pehellyel lett volna töltve. Édesapámnak kínálta a másikat, de ő nevetve mondta:

-Ej, nem vagyok én olyan puhapista - s egy csinos tulipános falusi karszéket húzott az asztal mellé magának.

Elbeszélgettünk: lassan én is belejöttem a természetes beszédbe. Kikérdezett a tudományaimból, megforgatta a gerundiumokat és supinumokat fejem fölött, az absolutus ablativusokat és a hő elméletét. úgyhogy szinte izzadtam már belé.

S tudja Isten, valami jótékony melegség terjedt a szívem körül. Kezdtem büszke lenni rá, hogy a mi falunk tanítója ilyen sokat tud. Talán a tanáromnál is többet. A rektor bácsi asztalos volt fiatalkorában, s nem tudta, mi fán terem a deákszó.

Később átjött a tiszteletes bácsi, s ők hárman borozgatva hozzáfogtak beszélni, okos dolgokról, amik énelőttem ismeretlen világból, az életből kerültek szóba.

S én boldog büszkeséggel ültem a puha székben, hallgatva.

Oh, mennyire megszerettem azt a jó tanító urat.

Este, mikor későn hazamentem, a gyerekek még ébren voltak.

– Ugye okos ember? - kérdezte Pityó öcsém. Kicsinylően legyintettem kézzel:

– Tacskó! Mit értesz te ahhoz. Azt csak én tudom.

A tanító úr meghívott az iskolába.

– Ilyen nagy tudósok ugyan már lenézik a kis tudósokat, de azért csak gyere fel.

Hogyne mentem volna. De mennyire siettem.

A gyerekek nagy zsivajjal fogadtak. Voltak még néhányan, akik velem jártak egy osztályba. Persze a többivel is jól ismertük egymást.

Az iskola a régi képet mutatta. Egy csoport a táblán firkált s előtte zsibongott, más a padok közt; sok a helyén ült, s elég nagy lárma volt; hogy én beléptem, mind hozzám csoportosult, s rám támadt egy rakás kérdéssel.

Hirtelen belépett a tanító úr. Összecsapta a tenyerét, s fellépett a katedrára. Mindenki helyére ült, s csendesen feszengve várt.

– Imádkozunk!

Mind felállottak, s tanító úr velünk mondta el az imát.

Ima alatt észrevettem a táblán egy rajzot. Hajam tövéig elvörösödtem. Jól ismertem azt a mintát, én is rajzoltam valaha: a tanító torzképe. Még alá is volt írva: tanító.

Szerettem volna kiszaladni s letörülni. Eszembe jutott, mit tett volna rektor bácsi, vagy éppen a tavalyi tanító, ha meglátja. Rémes büntetés járna érte. Ily hallatlan neveletlenségért!

De meg is érdemli a gazfickó. Ha most én volnék a tanító, én is úgy tennék. Összeszorítottam öklömet dühömben s szemmel kerestem a piktort.

Kovács Andris vérvörösen, félve, lopva nézett a rajzra. Rajtakaptam a tekintetét; meg mertem volna rá esküdni, hogy ő volt. Minden vallatás nélkül kész lettem volna üstökön fogni s ellazsnakolni.

De keményen, hogy máskor ne legyen kedve a tanítót csúfolni.

Vége volt az imának, mindenki leült. Láttam, hogy észrevették a táblát s valamennyien félnek.

Mi lesz most.

A tanító úr könnyedén, jóságosan szétnézett.

– Kovács András!... Gyere, törüld le a táblát.

A gyerek szinte tántorogva szaladt ki, s úgy törülte, úgy törülte!...

És énbennem valami megszégyenítő s mégis felemelő érzés zsibongott. Megsejtettem ebben az egyszerű tettben az egész világot átölelő, kiapadhatatlan lélekjóságot. Hiszen ő is ismeri, látja, ki a bűnös, és mégsem bünteti meg. Éreztem, hogy ezzel az elengedett büntetéssel többet használt, mint száz pálcával.

Hány apró történetet mondhatnék el, ha helye volna! Mind jellemző az én kedves tanítóm jóságos és bölcs szívére.

Hogy szoktatta rá kis növendékeit tisztaságra, szorgalomra, okosságra, s ami talán legnehezebb, udvariasságra; s egy bűvös szóval: a „köszönöm"-mel.

Mellette támadt fel bennem legelőször magasabb ideálizmus; az ő körében éreztem meg legelőbb, hogy egy ember milyen hatással lehet egész körre, egész társadalomra.

S mikor vakáció végén visszamentem Debrecenbe, azzal a szent vággyal mentem, hogy én is tanító leszek.

El is csúfoltak érte hamarosan „prepának".

Atyai barátommá lett a tanító úr, amint nőttem. Lassan hozzáig értem, de mindig megmaradt a régi kedves, okos mintaképemnek.

Tudományban talán meghaladtam, tanáraimnak hála, de életbölcsességben soha. A tudományt az iskolában mérik, s a könyvekben, de az igazi lelki bölcsesség a szívből buzog fel, mint a vér.

Sokat diskuráltunk később, ezerféle dologról, és sohasem szűnt meg az én csodáló szeretetem.

– Honnan veszi azt a bűvös erőt - kérdem tőle -, hogy az egész világ szereti, mindenki tiszteli?

– Honnan?... - felelt mélázva, s végignézett a gazdag aranykalásszal borított síkon, melyen olyan keskeny földszalag volt hasítva neki. - Ha csakugyan szeretnek s talán tisztelnek is - azért van, mert én mindenkit szeretek és tisztelek. Látod, édes öcsém. Sokat vitatkoznak a néptanítók sorsán, kötelességein. Én egy, csak egyetlen föladatot ismerek, amit teljesítenie kell, egy kelléket, aminek meg kell lenni benne, s egy bűvös igét, ami mindent megnyit előtte: szeretni, szeretni, szeretni. Aki nincs eltelve nagy, odaadó szeretettel, menjen kereskedőnek, tudósnak vagy katonának, de tanító ne legyen.

Sem gyermekek, sem fiatalok, sem a nagy emberegyetem tanítója.

Aranyigazság ez, és áldott igazság. Bizony, kedves, jó tanító úr.

(1906)

A nehéz kétgarasos

A Balázs bácsi arany óraláncán egy régi, vörösre kopott, vaskos négykrajcáros fityegett.

Vajon miért viseli azt az ormótlan jószágot, ezt a kétgarasost Balázs bácsi? Sokszor töprengtünk rajta gyerekésszel.

Egy szép nyári estén a lugasban, mikor nagyon is bizalmas volt hozzánk, letelepedtünk körülötte, ki székre, ki kőre, ki a füves párkányra és mesélt:

– Hej, gyerekek, a ti Balázs bátyátok édesapjának nem volt ám arany óralánca, amelyről csak így hiúságból csüggjön egy rézgaras. De még a zsebében se sok négykrajcáros csörömpölt. Pedig lett volna szükség rá, mert mindennap tíz gyerek kért enni az asztalnál.

Szegény mesterember volt az én apám, tisztességes asztalosmester. Sokat dolgozott, keveset keresett. Nem is jártunk kackiásan, mezítláb szaladgáltunk nyaranta a jó meleg porban.

Pirosak voltunk, erősek, de holmi nyalánkságra, cukorra, csemegére sohase kaptunk egy fillért se.

Én bizony, mi tűrés-tagadás, nem voltam megelégedve a sorsommal. Roppant szerettem volna legalább egyszer egy krajcárra szert tenni, hogy azt vehessek rajta, amit akarok. Gondoltam magamban: rögtön vennék piros nyelű bicskát, tarka falovat, bőrlabdát és egy marék cukrot. Ezekre vágytam abban az időben, és azt hittem, hogy ha egy krajcárt lelnék, mind megvehetném rajta.

De nem kedvezett a szerencse. A mi kis falunkban, úgy látszik, senkinek sem volt elveszteni való krajcárja, legalább én sose találtam egyet sem.

Hanem egyszer nagy dolog történt. Édesapám egyszer egy zsebkendő pénzt hozott haza. Valami nagy fizetést kapott meg, éspedig csupa négykrajcárosban. Kiöntötte az asztalra. Még ma is látom, milyen nagy rakás volt. Száznyolcvanhárom darab összesen. Aki ért a szorzáshoz, kiszámíthatja, mennyi ez? Én csak annyit tudok, hogy sok volt.

– Hét forint harminckét krajcár, azaz tizennégy korona hatvannégy fillér - szólt közbe Andor, aki híres fejszámoló volt az egész iskolában.

Balázs bácsi ránézett, egészen elcsudálkozva.

– No lám! - mondta. - Én még sohase számítottam ki. Sok pénz volt az akkor, azon az asztalon. Azt hiszem, addig sohasem láttam annyit egy rakáson. Emlékszem édesapám, édesanyám nevető arcára.

A testvéreim nem voltak odahaza, ezért megengedte most az egyszer édesapám, hogy a pénzzel játsszam. Szétraktam egymás mellé, beborítva vele az asztalt.

Hosszú sorban állítottam fel egymással szembe, mintha katonák volnának, csillagot, falut, tornyot csináltam belőlük.

Végre rám szólt édesapám, hogy seperjem egy zacskóba mind. Bele is raktam, hanem az utolsó darab a markomban maradt, onnan a zsebembe csúszott... Elgondoltam, hogy istenem, ha ezt az egyet is beleteszem, azzal már az a nagy rakás nem lesz nagyobb, én meg milyen gazdaggá lehetnék ezzel az eggyel.

Azzal a zacskót bekötöttem, átadtam az apámnak, és kisuhantam az ajtón.

Egyenesen a boltba vágtattam. Az úton folyvást rajta tartottam a kezem a zsebemen, és egyre tapogattam.

Minden gondolkozás nélkül toppantam be a boltba. Ott sokan voltak, és én félreállottam, hogy míg várakoznom kell, kiválasztom, amit akarok.

A bolt alacsony, sötét szoba volt, és úgy telerakva polccal, hordóval, zsákkal és százféle portékával, hogy csak a mesebeli bőség szarujában lehet ennyi mindenféle jó dolog.

A boltosné egy összetöpörödött, vén anyóka volt.

Az volt a szokása, hogy furcsa, szomorú éneklő hangon mondogatta folyvást, hogy kinek mit ád.

Patakné sót vett hét krajcárért. A boltosné pedig fújdogálta:

– Hét krajcárért sót... hét krajcárért sót... Hét krajcárért sóót...

– Mikor nagy sokára kiadta a kezéből, sorra került Lábos Pista. Ez két krajcárért pipaszárat akart. A boltosné rákezdte:

Két krajcárért pipaszárat, két krajcárért pipaszárat - s felkapaszkodott a bal sarokban magasra, s levette az egész csomót. Kihúzott egyet s átadta:

– Két krajcárért pipaszárat. Két krajcárért pipaszárat. Nagy sokára került így rám a sor.

Míg várakoztam, azalatt csuda történt. A négykrajcáros a markomban eleinte csak meghúzta magát - hanem aztán elkezdett roppant nehéz lenni.

Minél tovább gondolkoztam, az arcom annál jobban égett, s annál nehezebb lett a kétgarasos. Már fájt a kezem, a karom, a vállam, a hátam, a fejem, de kivált a szívem.

Végre rám került volna a sor. Már csak egy leány volt előttem. Hanem akkor aztán úgy megijedtem, hogy usgyé! Ki a boltból. Meg sem álltam hazáig.

Berontottam a szobába, odarohantam édesapámhoz, és sírva tettem a tenyerébe a borzasztóan nehéz kétgarasost.

Nem tudtam egy szót se szólni, de ő kitalált mindent.

– Mért hoztad vissza? - kérdezte komolyan.

– Mert nagyon nehéz... - zokogtam. Ekkor aztán így szólt hozzám az édesapám:

– Ez a kétgarasos a tied lesz, őrizd meg, és emlékezzél a mai napra és jusson eszedbe, hogy milyen nehéz az ilyen kétgarasos.

– Hát fiaim - végezte beszédét Balázs bácsi -, így jutott hozzám a kétgarasos, hogy örökre nyomja a lelkemet. Megmutatta a becsületes, szorgalmas élet ösvényét, amin haladtam egész életemben.

(1907)

Hímes tojások

1

A Tisza partján hosszú töltés nyúlik Parittyás és Galambos között. A töltés egyik oldalán messze, messze, ameddig szemmel látni, zöldellő búzatáblák vannak; sehol sincs rajtuk még annyi dimb-domb sem, amilyen magas a töltés.

A másik oldalon szeszélyesen kanyarog a Tisza, nagy vargabetűket ír, csak tavaszi áradáskor egyenes a medre, mert ilyenkor kiönt, s az innenső meg a túlsó parti töltés közt tengerré árad, amelyből csak a füzesek látszanak ki, mint csupa Robinson-szigetjei.

A töltés alatt a szekérúton olyan sár van, hogy négy ló is alig bírja áthúzni az üres szekeret egyik faluból a másikba, de fent fúj a szél, és szépen megszárította az agyagos földet.

Három kislány vígan tipeg előre a töltés tetején. Piros fejrevaló kendőjük virít, mint a pipacs, fehér babos kék szoknyácskáik libegnek-lobognak a friss szélben, mint a harangvirág a szárán.

Egy úriember ül azon a szekéren, amelyik a sárban evickél. Úgyis jólesik a lovaknak, ha egyet fújnak, hát megállítja a szekeret, és megszólítja a kislányokat:

– Hova, hova, lányok?

– Jövünk Galambosról, megyünk Parittyásra.

– Ugyan mi jóért?

– Tojásért.

– Miféle tojásért?

A kis lányok összenéznek és elnevetik magukat. Úgy kacagnak, mint három kis gilicemadár.

Hogyne kacagnának. Hát nem furcsákat kérdez ez az úr? Még azt se tudja, miféle tojásért.

Zsuzsika, a legcsintalanabb, megfelel neki:

– Megyünk tojásszedni. Hát nem tudja maga, hogy ma Nagypéntek van?

Az idegen úr mosolyogva rázza a fejét.

– Tudom, hogy Nagypéntek van, de nem tudom, mire nektek a tojás!

A kislányok újra kacagnak, hangosan, jókedvűen, csúfondárosan. Zsuzsika megint nyelveskedik:

– Hát nem tudja, maga, hogy

Nagypénteken sokat sírtak,

Sok hímes tojást megírtak?

- Tudom én.

- Nahát nálunk úgy szokás, hogy Nagypénteken összeszedődünk mink kisiskolás lányok, és elmegyünk csapatostul a fiús házakhoz fehér tojást szedni. A fehér tojásból hímes tojást csinál nagyanyám, ha majd jönnek húsvét másodnapján a fiúk locsolódni, abból adunk nekik.

– Ejha, hát ha én elmennék, tán még nékem is adnátok?

A lánykák még hangosabban kacagtak ezen, s integettek piros kendős fejecskéikkel, hogy adnának.

– No még csak azt mondjátok meg, hogy csak a galambosi lányok járnak Parittyásra tojásért? Onnan tihozzátok nem mennek tojást szedni?

– Ó be kicsit tud maga! - helytelenkedett Zsuzsika. - Hiszen mindenki tudja, hogy Galamboson milyen sok a lyán, Parittyáson meg sok a fiú. Ezért osztán Nagypénteken lyányok mennek Parittyásra, de húsvétba kell megnézni a tőtést, csak úgy sorjázik a sok fiú Parity-tyásról mifelénk.

Az idegen úr megcsóválta a fejét, mosolygott, s egy-egy fehérpénzt adott a kislányoknak, azzal elköszönt tőlük, elhajtatott, azaz, hogy tovább evickélt szekere a sárban.

A lánykák pedig sietve tipegtek előre, piros kendőcskéik messze virítottak a zöld vetések és zöld fűzfaerdők között.

Mentek vígan, kacérozva, dalolászva parittyás felé. Apró kosárkáikat magasra lengették, s ragyogott az arcuk, ha elgondolták, hogy tele kosarakkal térnek meg déltájban.

2

Szabados Zsuzsika volt a vezető.

Ez a bogárszemű csöppség olyan volt, mint a csík. Eleven, mozgékony, szemes, ügyes, csinos, aranyos.

Ő már a múlt esztendőben is volt Parittyáson, az igaz, hogy még akkor csak a nénje mellett döcögött, de azért jól megnézett mindent, s most csak úgy ömlött belőle a szó, mikor magyarázott:

– Azt mondom nektek, lányok, hogy sehonnan sem kérünk tojást, csak ahova maguktól híjnak be.

Marcsa, Tót Marcsa, egy irigy szemű szeplős kislány, akit az anyja varrt a Zsuzsika nyakába, nyávogó hangon szólalt meg:

– De hát ha sehová se híjnak be?

– Azt csak bízzátok rám.

Borca, a kis Kávás Borca, aki a másik oldalon ment Zsuzsika mellett, szelíd arcú szép kis lányka, bizalommal s csillogó szemmel nézett Zsuzsára. Ő is volt már tavaly Parittyáson, és tele kosárral ment haza.

Hamar odaértek a falu alá. A kopasz fák közül messze csillogott a parittyási torony aranyos bádogteteje.

Ahogy beértek a falu nagy utcájára, Zsuzsika hirtelen rázendített a tojásszedő nótára:

Tyúkom, tyúkom, kendermagos,

Hány a tojás, káráld ki most,

Tizenkettő, három híjján,

Jaj be kevés, a ház híjján.

Kukurikú, tollas kakas,

Minek olyan üres a kas?

Ha hónapra több nem akad,

Kitekerem a nyakadat.

Úgy visított a Zsuzsika hangja, mint a szél.

A kerítéseken belül mindenfelé kiszaladtak a gyerekek s kiabálták:

– Jönnek a galambosi lányok tojásszedni! Innen is, onnan is kiszólt a gazdasszony.

– Hej, lányok, kislányok. Tán nem akartok bejönni?

– Ha híjnak! - vágott rá Zsuzsika.

– Hászen híjlak! Arra bementek.

– Ki lánya vagytok, te? Ni hisz ez a Szabados Gábor lyánya, a Zsuzsi. Hé be megnőttél, te pulya. Hát te danoltál? Be jó torkod van. Te kis jérce, nesze három tojás. Három fiam van nekem, az mind meg fog öntözni. Hát ez kicsoda?

Borca szemérmesen felelt:

– Kávás Borca.

– Csak nem a Kávás Péter lyánya?

-De.

– C. C. Be a nyakunkra nőttök, csöppségek. Nesze neked is egypár tojás. Hát ez a kis jószág kinek a cselédje?

Tót Marcsa irigyen sanda szemmel nézett már. Dünnyögve mondta:

– Tót Pál uram lánya vagyok.

– Úgy? A Tót Pál uramé? No, téged nem híjtalak, de azért nesze itt egy tojás.

Kiválasztotta a szakajtóból a legkisebbet, odaadta neki. Persze, Marcsa szegény nem tudhatta, hogy az ő apja rosszban van Korczosékkal, ahol most vannak.

Három piros képű fiú csintalanul leskelődött a lyányokra. A legnagyobbiknak már csipkés szélű kis kendő volt a lajbija zsebében, ez tavaly került ki az iskolából. Nagyon megakadt a szeme Zsuzsikán.

Oda is szólt neki:

– Hé, be megöntelek húsvétba. Zsuzsika kackiásan szólt vissza:

– Elfelejted te akkorra, mék vagyok én.

A fiúnak szinte felakadt a szeme, úgy meglepte a kislány kacér vágása, s úgy megnézte rá Zsuzsit, hogy soha életébe nem fogja elfelejteni.

A kislányok elköszöntek, siettek ki az utcára. Ott Zsuzsika rázendített a tojásnóta többijére:

Libám, libám, őke, őke,

Van-e tojás az ülőbe?

Van bizony ott akár száz is,

A nyakadba nincs több kláris.

Ludam, ludam, jó gúnárom,

Hány tojás volt a múlt nyáron,

Jaj ki győzné számba venni,

Alig értem vámot szedni.

A Zsuzsika hangja csak úgy hasított.

Az apró fiúk mind az anyjuk szoknyáját cibálták, hogy ezeket híják be, ezt a lyányt szeretnék ők megöntözni. No, híjták is.

Mire a templomig értek, annyi volt a tojás, hogy Zsuzsika nem tudta már hova tenni.

– Jó lesz már hazamenni! - mondta.

Borcának is elég volt, s a jó kislány szívesen ráállott, hogy hazaforduljanak.

De Marcsa duzmadt volt, hogy őneki biz ez nem elég. Igaz is, hogy az ő kosarába még akárhány elfért volna; de az is igaz, hogy a kis kapzsi jó nagy kosarat hozott.

Elvált hát a másik két lánytól, hogy ő még továbbmegy az alvég felé.

– Erigy - mondta Zsuzsika -, kár is volt velünk jönni. Ezzel sarkon fordult, s Borcával ketten hazaindultak.

Minden kapuban kint álltak a fiúk, s kacagva kiabáltak utána, hogy így meg úgy, vederrel fogják meglocsolni.

Zsuzsika mindenkinek tudott valami tréfásat, csípőset mondani. Így ért ki a faluból.

Hanem Marcsa alig ment túl a templomon, nagyot gondolt s rákezdett a „Tyúkom, tyúkom" nótára. Csakhogy fura, suta hangon. Nem tudott dalolni szegény feje, nem jól állott neki.

Még a kutyák is kiállottak a kapuba, s egyik ugatott, másik vonított. A fiúk meg hamarosan csapatba verődtek, s kacagva bámulták a kislányt.

Ez igen megijedt, szégyenlette is magát nagyon.

– Hé, te is galambosi lyány vagy? - kérdezte egy nagy kamasz.

– Ühüm.

– Hát te pulykatojást akarsz, ugye? -Nem.

– Nem bizony! Hiszen a képed éppolyan, mint a pulykatojás.

A kölykök nevettek a gonosz tréfán. Marcsa sápadt, vörösödött rémületében.

– Nem is kell neked tyúktojás - mondta az akasztófáravaló. Azzal megfogta a kosarat és elkezdte rázni. A többi vásott fattyak nevettek, és ő addig zötykölte, míg össze nem tört minden-minden tojás a kosárban.

Szegény Marcsa ordított, ahogy csak bírt.

Bezzeg ez jobban hallatszott, mint az előbb a nótája.

Egyre-másra gyűltek is kifelé az emberek a házakból. Valamelyik botot kapott, azzal kergette szét a fiúkat.

Ezek messzire lefutottak, de onnan is visszakiabáltak az árva kislánynak:

- Na lám, milyen jó dolga van a szeplősnek. Mingyán hímes tojást visz haza.

Másik azt mondta:

– Ne félj szeplős, úgyse locsol meg téged senki.

Marcsa keservesen sírva ment vissza az alvégről az egész falu szeme láttára a szomorú tojásos kosárral.

3

Feltetszett hímes húsvét hajnala.

A parittyási fiúk kiugráltak az ágyból, s egybe hozzáfogtak öltözni.

Most nem lustálkodtak szurtosan, murcosan a kuckóban. Zaklatták erősen édes szüléjöket, hogy öltöztesse már őket. Adja elé a vasárnapló ruhát, a csipkés kis kendőt, a darutollat a kalap mellé.

De az öreganyjuk előbb rájuk zörgött:

– Nem addig, míg olyan fényes nem lesz a sok apró sáros csizma, mint a Salamon orcája.

A zsivajgásban úgysem lehet aludni, hát a gazda is mind felneszelt, s apai szeretettel nézte csemetéit, hogy készülődnek.

A türelmetlen és ügyetlen kis kezekből kivették apámuramék a sárba fúlt csizmákat, s egykettőre tisztába tették őket.

Mire igazán kivirított a hajnal virágos kis kertjében a nap rózsája, akkorra rendben haladt egyik raj pulya a másik után Parittyásról Galambosra.

Legelöl vezetett Korczos Pesta a két testvérével. Szél fújta-fújdo-gálta pántlikás kalapját, és pirosra csípte az orcáját.

Csengett a sarkantyús csizma, a gyarmati vásárról csak a múlt héten hozta az édesapja.

Folyvást azon törte a fejét, hogy látja majd Zsuzsika. Vajon ráismer-e? Mert ő ráismerne száz lány közt is, ezer közt is.

De a galambosi lányok sem aludtak ám délig.

Mire az első róta fiú beért a faluvégen, nem volt olyan ház, ahol rendbe ne lettek volna a lánykák. Hajukat szépen, feszesen simára fonta az édesanyjuk, csakúgy ragyogott a tiszta fehér homlok. Újmódi ruhájukon libegett-lobogott a szalag, csipke. S a ház is tiszta volt ám, mintha lánykérők jöttek volna.

Korczos Pesta többször is volt már Galamboson, erre kell átmenni az újlaki vásárra, de bizony idáig még nem törődött vele, merre laknak Szabados Zsuzsikáék.

Ezért nagy gondba volt most.

Eltökélte, hogy addig másfelé nem megy, míg őt meg nem locsolja; de megkérdezni restellte, hol laknak. Mitévő legyen most?

Csak ment előre, csak ment. Itt-ott fiúk jöttek szembe velük, ezek is rózsavizes üveget szorongattak, locsolódni jártak.

Csak lány nem látszott sehol. A lányok odabent várják ilyenkor a kis gavallérokat.

Hej, törte-marta Pesta koma a fejét, hogy találjon rá Zsuzsára.

Egyszer csak meglepetve néz fel.

A falu közepén egy szép új ház homlokára fel van írva:

„Isten segítségével. Építette Szabados Gábor.”

– Tyhő, ez lesz az a ház! Ez a Zsuzsika apja.

– No, ide bemegyünk - szólt oda öccseinek, s már be is lépett a rácsos kiskapun.

Beállított a pitvarba, onnan a szobába.

Megállottak egymás mellett az ajtóban szépen, azzal Pesta rákezdte jó hangosan:

Ma nyílt meg az égnek ragyogó kebele,

Ma szállt le a földre az égnek szelleme,

Megtörte a halált a földnek porában,

Dicsőséget szerzett az ég tárházában...

Mondta ő a jó hosszú verset szorgalmasan végig, de azért közben furtonfurt szerteszét nézelődött, hátha meglátná, akit keres.

Nem látta sehol Zsuzsikát. Volt ott nagyobb lány is, kisebb is, csak ő nem volt sehol.

Már az öccse is elmondta a maga versét:

Locsolódni jöttem, rózsavizet hoztam, Vigyázzatok lányok, megöntelek mostan.

Még a legkisebb is elsorolta, hogy:

Én kis Múzsa

Gyenge rúzsa,

Nem jártam még

Eskolába.

Mégis tudom azt az egyet,

Hogy a Jézus ma született.

Szívemből kívánom,

A garast elvárom.

Pesta csak akkor neszelt fel, mikor hatalmas kacagással fogadták a kis öccse versét a háziak. Ő is akkor vette észre, hogy a kis bölcs a karácsonyi rigmust mondta el kétségbeesésében.

Restelkedett szörnyen, rá is mordult, de a házigazda vállára veregetett a pironkodó kicsi fiúnak.

– Jól van, öcskös, legalább tudom, miért van két ünnepünk. Tegnap meghalt a Jézus, ma újra született. Ezért a versért két hímest kapsz... No, hol az a lány a hímessel?

Pesta is ezt várta nagyon. Ekkor nagy dolog történt.

Az oldalszoba ajtaja kinyílt és megjelent a küszöbön Zsuzsika, torkaszakadtából visítva.

– Mi baj, mi baj! - ijedt meg mindenki.

– Valaki összetörte a hímeseket! - rebegte Zsuzsa, szinte fuldokolva a zokogástól.

– Ki volt az, ki tette azt! - kiabált hangosan apja, anyja.

Ki volt az? Ki tette azt? Hát ki más, mint Marcsa, Tót Marcsa.

Tegnap este itt volt a kis rossz, s elpanaszolta, mi történt vele Parittyáson. Aztán eldicsekedte, hogy azért az ő anyja mégis egy kosár tojást hímez neki. Megbámulta, megdicsérte, megirigyelte a Zsuzsika tojásait, s ő volt, ki más lett volna, hogy mikor eltették, magába beszökött a kamrába, s mindet összetörte.

Pesta csak nézte, nézte, hogy sír Zsuzsika, egyszer odalépett hozzá:

– Ne sírj, Zsuzsi, lesz még hímes tojás! Ne félj, mert téged meglocsol minden parittyási fiú anélkül is, de annak a szeplősnek senki se lép be a kapuján. Ezt én mondom, Korczos Pesta. Én la!

Zsuzsi egyszerre felnézett.

– Hát te vagy a! Hiszen a te tojásod megvan. Azt én jó helyre tettem.

Odalépett az öreg ruhaszekrényhez, kivett a szépen rakott cifra szőttesek közül három gyönyörű hímes tojást és odaadta mind a hármat Pestának.

Ezt ő már tegnap jókor elkészítette, hogy valamiképp el ne cserélje másnak.

Pesta ránézett Zsuzsira, melegen, csak úgy sütött a szeme. Azután azt mondta:

– Ugyi hogy megismertelek. Ugyi hogy te nem ismertél meg? Zsuzsika megrántotta a vállát, kacagva.

Olyan furcsa volt így. A szempilláján könny csillogott, de a hamis kis szája már nevetett. Mintha már nem is sajnálta vón az összetört tojásokat.

Az öregek, az apjuk meg az anyjuk, összenéztek és szeretettel paskolták meg a két gyerek hátát.

A két kisebb Korczos fiú egyenesen ott is maradt a házban, mert Pesta kimondta, hogy ő bizony nem megy tovább locsolódni.

Ahelyett kiállott a kapuba, s minden érkező parittyási fiúnak elmondta, mi történt.

És Zsuzsikát sorra meglocsolta minden fiú. Galambosi, parittyási, tojás nélkül is.

De Marcsának ottvesztek a hímes tojásai az egész szakajtóval, senki se nyitott rá ajtót.

Délfelé három cigányrajkó mégis bement hozzájuk.

A Marcsa anyja mérgében nekik adta az egész szakajtókosár hímes tojást.

De Marcsa utánuk ment, és mind visszavette tőlük. Még ezektől is irigyelte.

Nem is nézett többet feléje még a cigánypurgyé sem. (1908)