Móricz Zsigmond

A fáklya

Kossuth Kiadó

Tartalom

Móricz Zsigmond előszava a regény harmadik kiadásához

Első könyv

Második könyv

Harmadik könyv

Negyedik könyv

Ötödik könyv

Impresszum

Móricz Zsigmond előszava a regény harmadik kiadásához

A háború második időszakában írtam ezt a regényt. Akkor, amikor már minden lélek fülledt s fulladt volt, s eltikkadva várta végét a rettenetes világégésnek.

Az én életem ez időkben fáradt, megrendült, viharban vergődő volt…

Ebben a regényben kiírtam mindent, ami éppen felsűrűsödött az élet súlya alatt az embersors háborús bilincsei között.

A könyv 1917 karácsonyára jelent meg egymás után két kiadásban is. Nagyon rövid idő alatt elfogyott, s mégis többet nem hoztam ki, mert a gyorsan változó időkben úgy éreztem, elvesztette sorsszerűségét.

Most újra kiadom: ma megint látom rendeltetését: dokumentum lett, volt életünk objektív tükre: történelmi regény.

Oh, hol van az a világ, amelyben e könyv még harcos tett volt. Hol van az a magyar világ, amelynek bajait, bűneit, nyomorát s jövőjét oly égő indulattal rázta. Hol van az a drága szép világ, amelynek levegőjét már annyira elviselhetetlennek éreztük volt…

Mindaz már idillé szelídült, mint a hősök felett kivirított sír… Ma már csak szeretettel, mélázással, csak fájdalmas siratással emlékezhetünk rá. Arra a világra, melyben mellünket verve, tettünk vallást hibáinkról, bűneinkről, súlyos vétkeinkről s mikor a jövő útját a magunk erejéből hittük kikövetelhetni,

És mégis, ma, Európa ítéletének rabságában, mi kifosztottak s leláncoltak, mi megalázottak s megkövezettek: csak egy útját találhatjuk meg a jövőnek, az életnek: azt, amelyet mi magunk építünk magunkból s magunkon keresztül.

Minden nemzet magára hagyva él, mint minden lélek: de százszor inkább a magyar: az emberiség milliárdjai közt e testvértelen sziget.

Minden ember csak annyit ér: amennyi értéket produkál az élet számára: de ezerszer inkább a világ árvája, a magyar.

Nincs több parancs tehát: teremteni, dolgozni, adni!

Az élet adatott: hogy teremts. Az időnek napjai: hogy gyűjts. S a lélek: hogy adakozz! Teremts, hogy legyen mit felgyűjtened s gyűjts, hogy legyen mit adnod!

Budapest, 1921. január 30.

M. Zs.

Első könyv

1

Hatalmas meleg volt. A nap szinte szétcsattant, szikrázott és égetett s oly bőven ontotta az égi tüzet, hogy az emberek, de különösen a papok, majdnem szétolvadtak.

Dékány nagytiszteletű úr, a maga rusztikus magyaros kálvinista módján keményen oda is mondogatta:

– A ‘stenit ennek a melegnek…

A felesége rápillantott, hogy törülgeti magáról vastag markába szorított kendővel a vizet. Valahányszor egy-egy ilyen nyers szót hallott tőle, mindig végigsajgott az egész lelke, szinte fizikai fájdalmat érzett. Pedig már megszokhatta volna huszonnyolc év óta.

– Csak má jönnének, üssön beléjök a szöszménkő – tréfált kissé szelídebben a pap –, hogy má mehetnék dógomra. Minden perc elveszett, míg ott nem vagyok a bitangok mellett, a zsebemből lopják a pénzt.

– Hová siet apuka? – libbent ki friss, szélesre nyíló szájjal, kicsattanó piros arccal a lánya.

– Ki ebbül a melegbül a mezőre.

– Ott még melegebb van, apuka!

– Dehogy van. Ott mindig ájeres a levegő luftja! – ahogy az a marha Jaksa mondja – kiáltott kacagósan a pap rekedtes erős hangján; forró munka lázában, amely minden földmívesnél így aratáskor a pénz rettenetes mohó kívánásában áll, csupán a lányával bírt tréfálni. Aztán ingerülten állott neki, hogy szakadatlanul gyöngyöző homlokáról ledörzsölje a lucskot.

A lánya hangosan kacagott s csipkés fehér kötényével legyezte magát.

A papné fád csöndességgel nézte őket. Olyan méltóságos, olyan hűvös volt köztük, ő igazán nem érezte a hőséget sem.

A mai nap sok emléket ébresztett benne. A szomszéd Fábiánfalva új papot választott, csak ez bírta rá az urát, hogy itthon maradjon a mezőről, ahová már hajnali három órakor valami vak szenvedély űzte ki, hogy személyesen nézzen utána minden fillér értékű munkának s holminak, de felügyelő lelkésze lévén a szomszéd falunak, különben is asszesszor, kötelessége volt fogadni az új kollégát, akit most hoznak az állomásról szekerekkel, keresztül az ő falujokon.

Eszébe jutott a múlt, az ő bevonulása e parókiára, a megfélemlítő lármás mulatság, az idegen fajta emberek… a sok kielégítetlen idő, napok s esztendők, míg mindig várt, várt valamit, valami sorsfordulatot…

Ez az új ember, aki jött látatlanul, ismeretlenül, felizgatta… Úri pap – mondta róla a kurátora, aki a választásról referált, finom pap, asszonyoknak való pap… Jóisten: magát képzelte férfinak s papnak, és elgondolta, még mennyivel lesújtóbb lett volna neki állania e helyen húsz éven át a szemek előtt… pap lenni a falu fölött… Harcolni a parasztokkal és állatokkal és a földdel: az élettel s a hivatással… Pap lenni s érzékeny szívvel fogadni mind azt a támadást, ami a papot naponta éri… Pap lenni, kiszolgáltatva kicsiny, markoló, könyörtelen népek szenvedélyének… Megborzongott… Már akkor inkább asszony, papné… aki el van zárva a maga kis világába s gondolatai titkos cellájában apáca lehet, s élete zárt köréből is úgy ahogy kizárhatja a kegyetlen idegeneket…

– Aggy egy pohár vizet, Márta – szólalt meg az ura, egy kicsiny jóleső csönd után –, még most is a számba van az ebéd jó íze.

S felnevetett, erősen, göcögve. Csak úgy gőzölgött ebből az emberből az élet. Alacsony, kopasz feje izzott, a nagy testes ember fújt és lihegett. Messzire látszott rajta, hogy ő az a boldog ember, akinek az ingére oly sok királynak és költőnek szüksége volna. Az az igazi falusi ember, aki nem kíméli magától az ételt, italt, de meg is látszik rajta. S az is meglátszik, hogy nem fájt a feje, mióta pirosra hízott kurta nyakán viseli. Mitől fájt volna, mikor soha se volt beteg, soha se volt baja s mindig mindent megcsinált, amit akart. Már alig gyerekfővel kikáplánkodta magának a musai papságot s ez különb hely, mint akármelyik a traktusban s azóta gazdálkodik, egész csordára való tehene van, olyan asztagokat rak a paptagban, hogy beillene uradalminak s könyörtelenül végre tud hajtani mindent, amit akar. A falujában, az egyházmegyéjében, a képviselőválasztásnál, mindenütt. Csak az a szerencse, hogy messzebb menő ambíciók nem izgatják: egy szekér szénáért hamarabb körülgyalogolná a falu határát, minthogy a városba bekocsikázzon a főispáni ebédre.

Számtalanszor végigment a szűk, deszkázott tornácon s végignézett a falun. De mindig új dühre lobbant, hogy nem látja, akiket várt. Az utolsó szekeret is kiküldte már az udvarból, ki vannak az emberei eresztve a mezőre, szétszórva a tágas határban, s láthatatlan gyeplőjüket itt tartja a markában, s szilaj hajcsárlelke folyton látja, hogy odakint párok megállanak; dalolni kezdenek; fiatalok egymást űzik a sárga búza közt, szóval és vérük friss zúgásával, s egyre számítja, hogy nem lesz meg ma a harmincadik kereszt, amit mára nekik számított, nem lesz meg a huszonötödik sem, ha ezek a bitangok soká isznak valamelyik útszéli kocsmában… s a guta majd megüti mohóságában: a szekerek is hol cammognak, Péter az ökrökkel még azóta sem ért ki a Veres-tóhoz: ha az embernek ezer szeme volna, mint ki az ördögnek is, a mitológiában, no… De hol a mennydörgős mennykőbe késnek ezek a fábjánfalviak?…

– A vasútról már háromszor is bejöhettek volna! – zúgott egyre.

– A maga hívei – szólt a felesége finoman, éllel.

– Isznak valamék kocsmába, no, mondja csak ki kedves – szólt a pap. – A bélük istenit… – morogta hozzá, s ez az egy tetszett neki, ez kicsit megenyhítette, hogy a felesége kénytelen elismerni az ő türelmetlenségének a jogosságát, s eltűrni, hogy káromkodjon a szeme előtt.

Márta a veranda sarkából kukucskált ki a vadszőlő közül a falu utcáján végig, s majd elnyelte szemével az utat, amelyet messze, a füzesekig el lehetett látni.

– Márta – szólt rá erélyesen az anyja.

Az apja végig kimondta a gondolatot:

– Gyer onnan te mókus, mer ha meglát valaki, mingyán az lesz a pletyka, hogy te várod legjobban!

Márta pironkodó kacagással fordult vissza. A nevetése egészen furcsa volt. Csak igen kis gyerekek tudnak ennyire nyíltan és fehér fogsorral nevetni. Az embernek, ha látja, kedve van harapni. Szégyenlősen nevetett az anyja előtt, mintha rajtakapták volna.

– Hát iszen nem is volna rossz – mondta az apa kurtán a feleségének, hogy a lánya hátat fordított nekik –, ha ezek a bitang fábjániak neki hoznának papot…

Nevetett, már egy új üzlet tűnt fel előtte, s már el is szánta magát, hogyha arra való lesz az új ember, ezt megcsinálja. Jaj lesz annak, aki keresztültesz csak szalmaszálat is ezen a tervén… Az özvegy papnékra s azoknak a leányaira gondolt s a hatalmas és sok ökrű ember erőszakos önérzetével máris megfenyegette őket… Ránézett a lányára, aki egészen az ő faja volt, friss, piros arcú, vízkék szemű s olyan szeleverdi, hogy no.

– Csak maga ilyeneket szalasszon ki a száján – szólt megsértve a papné.

– No, tán nem érdemelném meg – lármázta el a pap –, amennyit mérgelődtem velük tél óta.

A felesége ránézett. Méreg, az sok volt. Volt mit hallgatni.

– Minduntalan átszekerezni… Még egy kerekem is beszakadt a füzes hídon… Azt a kereket nem adtam vón a falujokért.

– Olyan jó kerék volt, apuka?

– Te macska! Jobb is, mint a kislányok esze kereke…

A lányka nevetett s elszaladt; biztos, hogy egy perc múlva az utcai ablakon leskelődött.

A pap újra a felségére nézett.

– Meg ez a fene sok számadás… Az isten áldja meg azt a szerencsétlen flótás Makk Ferit…

Egy percig elhallgattak, eszükbe suhant a szegény flótás Makk Feri, az örökös félszivarjával, amit hol a jobb, hol a bal szájasarkában rágott, messziről lesírt róla a balkezesek sutasága, mindig a búbját vakargatta, mint a kárvallott fazekas tót, mikor a feldőlt szekerét nézi… Az szomorú szenzáció volt a télen. Makk Ferinek a püspök előtt le kellett mondania a papságról, így valahogy kihúzták, de most adóhivatalnál díjnok valahol Fejér megyében, s a szegény felesége! az öt gyerekével!… Nemhiába szegény asszony, minden gyerek előtt, mikor már érezte, hogy következik, az egész világnak elsírta, jajgatta, hogy megöli magát… de már ezt nem bírja ki.

Nem szóltak róla egy szót sem, de mind a ketten lehangolódtak.

– Jönnek már, jönnek már! – kiabált hirtelen Márta a szobából. Bizonyára az utcai ablakban leskelődött.

– No, hátistennek – szólt a pap.

Az anyja rászólt a lányára.

– No csak ne szeleskedj!…

– Ugyan lelkem, sose bánja – legyintett a pap. – Úgy szép a lány, ahogy van.

Márta nem bírta ki az izgalmat, hogy itt nem volt szabad nézni a menetet, visszarohant az első szoba ablakához.

– Vagy beleszeret első látásra – mondta az apa a lánya után nézve gyönyörködve –, vagy csak lassacskán – tette hozzá, egész más végét vetve a szavának, ahogy eredetben akarta… – Punktum… Különben e mán csak a ti dógotok… Csináljátok, ahogy akarjátok.

Az asszony röstellte, s szigorú arccal ment be az ura előtt a házba a tornácról.

Az utcán már ekkor nagy riadalom volt, mintha tűz ütött volna ki, vagy legalább is huszárok jönnének. Aki épkézláb ember csak volt, mind kiszaladt az utcára s bár mindenki egyformán tudta, mégis torkuk szakadtából kiabálták egymásnak, hogy hozzák a fábjániak az új papot.

A nagytiszteletű úr odabenn megtette az előkészületeket, vagyis még több pálinkás poharat rakott ki az asztalra elkészítettekhez s a boros üvegekhez még kettőt hozott be a konyha melletti kis kamrából s kinyitotta ezeket is. Úgy látta, keveset készített ki. Mint a számító emberek, fokonkint emelte az adagot, amit rászánnak a vendéglátásra. A beszéd is eszébe jutott s egyet-kettőt lépve, előkészítette magát rá, ami nem annyira a gondolatok rendezéséből, hanem egészséges torokköszörülésből állott. Ez az egy mindig izgatta egy kicsit: ha szólania kellett. Úgy volt, mint az iskolás gyerek, akárhogy tudja is a leckét, mégis beszakad a gatyamadzag, ahogy az apja szokta volt mondani, aki becsületes csizmadiamester volt, nagy szakállat viselt s Deák Ferencet szidta: ő bezzeg mindig mameluk, mióta kinyílt az esze.

– Kutya legyek! – kiáltott fel hirtelen azon a hangon, ahogy a prédikációját szokta kezdeni, s csattanósan homlokon csapta magát.

– Ne szidd magad, apuka! – kacagott rá a lánya, aki sohasem engedte el ezt a szójátékot, s mindig egyformán jóízűen mulatott rajta.

Már ekkor az ablak elé ért a nagy zsivaj.

Márta kileskelt a fehér csipkefüggönyök közt s elragadtatva látta, hogy lengetik a parasztlegények a követválasztásról maradt zászlókat. Gyönyörűszépnek találta a három színt, ahogy a levegőben úsztak a gyolcsok, s ujjongó hangot adott.

S akkor véletlen meglátta a papot.

Szép, fiatal, magos ember volt, barna bajusza volt, magyaros formájú papi ruhában, szép barna szemű, piros arcú ember volt. Por lepte a fekete ruháját, kivált a két széles vállát. Márta abban a percben beleszeretett.

– Milyen szép – mondta –, milyen szép, istenem milyen remek ember… apuka, én bizony isten kútba ugrok érte…

Ahogy szeleverdi módon kibökte ezt a szót, a szeme kacagósan az anyjáéba ütődött. Az anyja ott állott e percben már mellette, s ugyanakkor látta meg a fiatalembert, mikor ő. Ahogy a lánya nedvessé lett tüzes kis szemébe nézett, csaknem kimondta, amit érzett: ez? neked? ez nem neked való, kis szamár… De aztán mindjárt elhallgatta a ki sem gondolt gondolatot s azt mondta:

– Elment az eszed!

Az apa a lánya szavára letette a poharat, mert egy félpohár borral emelte a szónoki készségét s az ablakhoz sietett.

Már akkor nem lehetett látni a fiatal kollégát, belépett a kiskapun. Csak az udvari ablakon át villant el a magas fekete alakja. Nemsokára nyílt az ajtó, s kopogtatás után belépett.

– Szabad.

Mögötte egy csomó vasárnapiasan kiöltözött parasztot lehetett látni, s őt csak akkor, ahogy közelébb előbbre lépett a falusi módon állandóan félsötétben tartott szobában. – Szép fiú az ebadta – mondta magában… aztán elébe lépett s kezet nyújtott neki.

– Itt a mi papunk, nagytiszteletes úr – harsogta a kurátor, mielőtt valamelyik a két pap közül megszólalhatott volna.

– Matolcsy Miklós vagyok – szólott a vendég szerényen és gyöngéd s valahogy mélyről zengő szóval.

Márta elbújt a függönybe, az arca égett, s szégyellte magát, úgy lesett a fiatalemberre, mintha az menten hozzálépne s megcsókolná. Az anya, az megbűvölve nézett rá, s fél könyökét a virágállványra tette. Tudta, hogy ez igen jól áll neki, ez a melankolikus mozdulat, úgy nézte a fiatal idegent, mintha az öccse, vagy a múltja, az álmainak valami hajdani emléke jött volna el…

– Isten hozta kolléga úr – mondta a házigazda, megrázva magyarosan a fiatalember kezét, hirtelen el is feledte a hivatalos hangot, a lánya szemével nézte meg a vendéget, de aztán eszébe zökkent s azt mondta:

– Hopp! – az ujját is felemelte hozzá, stellungba vágta magát, s a parasztok, akiknek már gyakorlatuk van a papi dolgokban, rögtön látták, hogy itt prédikáció készül. Levette hát a kalapját az is, aki eddig nem tette volt, a nyitott ajtón kiszorulva az előszobába. Aztán elrendezkedtek, helyre taszigálván egymást, hogy mindenki lássa, mi történik odabenn.

– Tisztelt fiatal barátom, kedves kollégám, édes társam az Úr juhainak őrzésében – kezdte a házigazda, s azonnal megérzett rajta a talpraesett ember, a kész szónok, a magyar pap, aki mindenkor tud szólani, kellő ünnepélyességgel az ünnepélyes alkalomban s kellő profánsággal a profán helyzetekben. – Imé, megérkeztél… Megérkeztél a tudományok szentelt csarnokából ide, ki a szabad életre, a viharos tengerre, a nagy és veszélyes szirtekkel borított hullámzó tengerre… S jöttél, hogy világítótorony légy a tengeren bujdosók előtt: fáklya az élet éjszakájában! Fáklya a vigasztalanok lelke előtt, fáklya az árvák és ügyefogyottak számára, fáklya ebben a siralomvölgyben, ahol nyomor és szenvedés és kibeszélhetetlen sok szomorúság vár az igazakra és kegyesekre… Légy hát az, amire az Úr elválasztott! légy az, aminek küldött Izráelnek ura, Istene, légy az: aminek a beléd oltott isteni szikra, a beléd helyezett isteni Ige, a neked adatott isteni tálentumok lenni rendeltetnek: fáklyája az Úr félelmének, lobogó fáklyája az isteni Igének… Úgy legyen, ámen.

A parasztok, akik sokkal hosszabb prédikációra is el voltak készülve, nagy örömmel lélegzettek fel, s az új papra néztek, várták, hogy no most aztán rajta: kend is vágja ki a rezet!

A fiatalember még nem volt kész frázisgyakorlatra úton-útfélen, magánháznál s boros poharak közt, eleinte kissé kényelmetlenül is érezte magát, de azért nem habozott:

– Mélyen tisztelt kedves Bátyám, nagytiszteletű Tanácsbíró Úr!… Megvallom, lelkem legmélyéig meg vagyok rendítve mély s lélekbe markoló szavaitól… s érzem a nagy felelősséget, mely e mai napon vállaimra nehezedik… S íme most Nagytiszteletű uram, mikor éppen vergődő önbizalommal eredek ki az Élet Tengerén… mint isteni segélyágat nyújtja át nekem az első szóban a szót, a fogalmat, a célkitűzést, amelynek csupán lényegével voltam mind ez idáig eltöltve, s amelyet egy szóban jelölni minden kaotikus lobogásomban sem tudtam volna… Fáklya… Fáklya lenni, mondtad nagytiszteletű uram!… Igen: ez az, amire vágyom, amire készültem, amit akarok, amire Istentől erőt s tehetséget kérek; fáklya lenni elhivattatásomban…

Fölemelte a fejét, jaj de szép most, mondta Márta, s úgy nézett rá, ahogy csak a prédikáló papra szabad nézni, áhítatos szerelemmel.

– Bizonnyal fáklyája akarok lenni az én nyájamnak. Tudom, nem rózsaszirmokon való heverés, hanem tüskebozótban való lobogás lesz a sorsom, tudom, nem szende örömökben való éldelgés, nem a gyönyörökben való buborékolás, hanem küzdelem a kultúráért, az igazságért, az emberiségért, lesz a rendeltetésem… Fáklyája legyek hát ama nagy és szent igazságoknak, amelyek lelkemet betöltik, s inkább gályára vitessem, mint a mi eleink, mintsem valaha eltántorodjak azoktól…

A parasztok csodálkozva emelték rá a szemüket. Soha nem szoktak ők értelmére figyelni annak, amit a pap beszél. Burkolt általánosságok mennydörgő hangjai, mint valami csodálatos muzsika hatnak a lelkükre, s megerősítik őket e szent igék, mint valamely lelki fürdő; a gépies ténnyel, a prédikáció türelmes elhallgatásával jogot nyernek a hétköznapi dolgaik nyugodt és rendes továbbfolytatására… Most hirtelen valami zavaró s aggasztó gondolat ébredt föl bennük, nem fogtak-e vajon csizmadiát az új pappal. Hű, még az kellene, hogy cucilista papjuk legyen, vagy veszekedő, vagy minden kákán csomót kereső… No, jól jártunk akkor vele… az úri pappal, gondolta magában a kurátor, s már mentségen törte a fejét, hogy ő a másikat akarta, az akaszkai papot, de a többinek nem kellett, mert kopasz. De a házigazda pap olyan nyugodt és rendes arccal hallgatta az új embert, hogy ő is csak megnyugodott: ez csak olyan papi szó.

Az ifjú ember egyre hevesebben beszélt.

– Ebben a munkában, amely a bűnök, a vallástalanság, a műveletlenség ellen irányul: kinek a segítségét kérhetném előbb, mint a Tiedet, Nagytiszteletű Uram, ki felügyelő lelkésze voltál az én előre is hően szeretett, hiszen atyai szeretetemre bízott egyházamnak, s aki első belépésemkor egy gazdag, nagyszerű emberi élet minden tapasztalatainak kincstárából, mint kész lobogót nyújtottad ki nekem, jövendő pályám jelszavát: fáklya! Fáklya leszek tehát, amely nem hagyja abban az isteni világosságot, míglen maga el nem ég, avagy erőszak el nem oltja…

Hirtelen vége lett a beszédnek. Mintha még valamit akart volna mondani, de vagy nem találta meg, vagy várni akart vele, szóval ez elég volt, a nép rákiáltott egy rettenetes éljent. Nem lehetett tovább beszélni.

Egy rekedt hang hátrább borízűen kiáltotta:

– Igen jaó hangja van a tiszteletes úrnak, akárcsak a pacsirtamadárnak.

Ezen nevetés lett.

– No, isten hozott kedves öcsém – kiáltott fátyolos erős hangján a házigazda –, nagyon örvendek! Ilyen emberek kellenek a hazának!… Gyere csak jányom… Márta jányom… Matolcsy úr!…

A fiatal pap, aki még minden szónak külön hatása alatt állt, beszéd közben erősen meg volt kavarodva ettől a neki váratlan, de különben egészen rendes fordulattól. Míg szólott, hirtelen úgy érezte, hogy most hitvallást tesz, mint Luther s most egyszerre megint a rendes természetes élet színén lebeg…