ATTILA SIMON-SZÉKELY

STADIUL TERMINAL AL VIEŢII ÎN PSIHOLOGIA SĂNĂTĂŢII

EDITURA KOSSUTH

Referent ştiinţific:

Prof. univ. dr. Nicolae Jurcău,

psiholog, şef de catedră,

Catedra de ştiinţe socio-umane,

Universitatea Tehnică, Cluj

CUPRINS

1. Existenţa în filosofie şi ştiinţă

1.1. Concepţia despre viaţă şi moarte în ştiinţă şi epistemologie

1.2. Scurt istoric al concepţiei despre viaţă şi moarte

1.3.  Literatura şi arta despre viaţă şi moarte

1.4. Atitudini comune

2.  Atitudini faţă de existenţă şi încetarea din viaţă

2.1. Concepţii diferite despre viaţă, lume şi moarte

3.  Faţă în faţă cu moartea

3.1. Boala incurabilă

3.2. Euthanasia

3.3. Accidente

3.4. Suicidul

3.5. Violenţa, crima

3.6. Războaie

3.7. Calamităţi

3.8. Lagăre, închisori

3.9.  Condamnări la moarte, executări

3.10. Radiaţii nucleare

4. Viaţa şi frica de moarte

5. Clipa morţii

5.1. Conştienţa în clipa încetării din viaţă

Bibliografie

1. EXISTENŢA ÎN FILOSOFIE ŞI ŞTIINŢĂ

1.1. Concepţia despre viaţă şi moarte în ştiinţă şi epistemologie

 Conform principiului binarităţii şi al simetriei, existenţa presupune non-existenţa şi invers. Deci fiecare entitate are  contraentitatea ei. Prin urmare nu există viaţă fără moarte sau moarte fără viaţă. Aceste două fenomene se presupun. Conceptul de moarte se referă la fiinţe vii, tot aşa cum se vorbeşte de viaţa unui organism viu. Structurile nevii pur şi simplu există, apoi încetează de a mai fi. Ele se transformă în alte structuri.

 În realitate nu există diferenţă ca existenţă între structurile vii şi nevii. Structurile vii sunt şi ele structuri - mai complexe - ca şi cele nevii şi se supun legilor care guvernează existenţa şi non-existenţa structurilor în general. Atunci când vorbim de viaţă şi moarte ne gândim implicit la problema finitului şi infinitului întrucât aceste concepte sunt asemănătoare.

 Finitul este viaţa, iar prin moarte intrăm în infinit. Între finitate şi infinitate există atât o unitate, în sensul că se presupun reciproc şi nu au sens una fără alta, cât şi o opoziţie, în sensul că fiecare în parte  are proprietăţi şi legi specifice.  Această opoziţie există între cele două noţiuni deoarece ceea ce este valabil pentru finit (apariţia şi dispariţia, localizarea spaţio-temporală) nu este valabil pentru infinit. (Acesta nu are început, nu are o determinare cauzală în stricto sensu şi nu este localizat spaţio-temporal etc.).

 Tanatologia este disciplina care se ocupă de moarte (gr. Thanatos = moarte, logos = ştiinţă), studiază natura şi cauzele morţii. Dar, după cum am mai amintit, moartea se leagă de viaţă; de aceea trebuie să ne ocupăm şi de unele probleme ale vieţii. Şi tocmai pentru că fiinţele vii sunt structuri şi sisteme ca şi cele nevii şi încetarea lor de a fi este asemănătoare din punctul de vedere al naturii tanatologia este o ştiinţă multidisciplinară. Ea interferează cu biologia (respectiv genetica), medicina, psihologia, filosofia, etica, epistemologia, logica, sociologia, ştiinţele juridice, neurologia, neuropsihologia, cosmologia, fizica cuantică şi matematica (respectiv teoria sistemelor şi teoria structurilor).

 Tanato-psihologia este un segment al tanatologiei, care se ocupă cu aspectele psihologice ale morţii: atitudinile generale faţă de moarte, concepţia individului despre viaţă şi moarte, teama de moarte, conştiinţa în agonia şi în clipa morţii (moarte clinică), psihicul şi conduita omului în diferite situaţii de apropiere a morţii, modalităţi de terapii care se administrează în aceste situaţii etc..

 Dicţionarul Explicativ al Limbii Române (1996) defineşte moartea ca:”Încetarea vieţii, oprirea tuturor funcţiilor vitale, sfârşitul vieţii, răposare, deces. Lat. mors, mortis”

Iar despre viaţă: “Faptul de a fi viu; stare a ceea ce este viu. Lat. vivita (< vivus). Ansamblul fenomenelor biologice (creştere, metabolism, reproducere etc.) pe care le prezintă organismele animale sau vegetale de la naştere până la moarte .”

 Putem evidenţia din aceste definiţii faptul că în timp ce viaţa este o formă de mişcare a materiei, moartea constă în oprirea funcţiilor, adică oprirea acestei mişcări. Deci nemaiexistând procese vitale în structura complexă respectivă, aceasta se degradează, se transformă în structuri mai simple, mai degrabă în substructurile ei.

 Dar totuşi până unde se întinde această structură complexă? De exemplu, bacteriile - care sunt cele mai mici unităţi celulare care încă conţin componenţii obişnuiţi ai unei celule, inclusiv nucleul şi substanţa citoplasmatică  - pot fi complet deshidratate la temperaturi scăzute până la uscarea totală. În momentul  ajungerii într-un mediu favorabil îşi recapătă funcţiile normale. Numai în cazul în care se întâmplă o rearanjare structurală ireversibilă a moleculelor, care îngrădeşte pentru totdeauna duplicarea celulară, se poate spune că a intervenit moartea. Deci în cazul bacteriilor deshidratate, structura de bază nu s-a schimbat în mod radical şi ireversibil.

 Putem deduce că structura complexă a materiei vii cuprinde substructurile moleculare şi atomice, chiar mergând mai departe în microcosmos şi luat ca mulţime, ca întreg, totalitatea proceselor petrecute la nivelul cuantic determină procesele desfăşurate la nivelele mai înalte în structura respectivă.

 În fiecare moment, într-un sistem viu constituit din celule există o reînnoire a materiei vii, care include moartea unor celule şi naşterea altora. De exemplu, în fiecare zi, creierul unui om adult pierde zeci de mii de celule.

Viaţa nu este  proprietatea unei substanţe chimice speciale - ca proteina sau acizii nucleici, ci a unor sisteme şi structuri special organizate. De aceea, este greşit să vorbim despre materie vie, mai bine despre sisteme materiale vii.

 Un sistem este viu atunci şi numai atunci, când în el se defăşoară procese integrate în mod special şi care se numesc pocese vitale. Totalitatea acestor procese, adică activitatea sistemului produce fenomene speciale, care ne arată diferenţa dintre viu şi neviu. Un sistem viu poate să fie în funcţiune sau în stare potenţială de funcţionare. Dacă este în funcţiune spunem că este viu, iar dacă se află numai în stare de posibilă funcţionare este numai viabil (dar nu mort). Această stare corespunde vieţii latente, morţii chimice, seminţelor în stare de calm, bacteriilor uscate, organelor sau organismelor congelate. Această stare nu este nici vie nici moartă. Este o structură vie, fără procese majoritar specific vii. Moartea în schimb este o schimbare ireversibilă, care face ca sistemul viu respectiv să devină incapabil de funcţionare în mod ireversibil.

 Criteriile vieţii din aceste sisteme şi structuri vii sunt caracteristici calitative definite cu o exactitate axiomatică de către biologia teoretică.

Există fenomene, procese speciale, care sunt specifice pentru fiecare fiinţă vie, în fiecare moment al existenţei sale. Existenţa acestora constituie criteriile absolute ale vieţii.

 După T. Gánti (1975)