Helene Tursten

Zuhanás

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Epilógus

Impresszum

Prológus

Senki nem látta a test zuhanását a sűrű, novemberi ködben. Tompa, nehéz puffanással ért földet az esőtől nedves járdán. Még nem múlt el a csúcsforgalom ideje, mégis csupán néhányan jártak az utcán. A gyalogosok összehúzták magukat a széltépte esernyők alatt, és felhajtott gallérjuk mögé bújtak a jéghideg eső elől. Aki csak tudott, autóval közlekedett, vagy buszra, taxiba szállt.

Egy csökönyös, ázott tacskót sétáltató idős asszony állt a legközelebb. A nő hangosan felkiáltva, a kutya szívet tépően vonyítva jelezte, hogy valami szörnyűség történt. A gyalogosok lassítottak, miközben próbáltak rájönni a kiabálás okára.

Egy fehér Mercedes fékezett az út szélén. A világos kabátot viselő férfi éppen körbeért, hogy kinyissa az anyósülés ajtaját, amikor a kutyás hölgy sikítani kezdett. A férfi hirtelen megfordult, és mivel az esőtől alig látott valamit, eltelt néhány pillanat, mire észrevette a földön fekvő mozdulatlan testet úgy harminc méterrel arrébb. Kezét továbbra is a nyitott kocsiajtó kilincsén tartva lassan megfordult, és tekintetét a fölé magasodó impozáns bérház legfelső szintjére emelte. Fájdalmasan felnyögött, majd mozdulatlanná merevedett, mint akit áramütés ért.

Az anyósülésen ülő, apró termetű nő kiugrott a járműből, és kabát nélkül futott a mozdulatlanul fekvő alak felé. Karcsúságát elegáns Chanel ruhája is kihangsúlyozta, és szemmel láthatóan remekül tudott futni magas sarkú cipőben is. Könyökével utat tört a tömegben, majd megdermedve állt meg a holttest mellett.

Hangtalan sikítás szakadt ki a torkából.

Első fejezet

A járőrkocsi érkezett először a helyszínre. A mentő nagyjából öt perccel később ért oda, bár az orvosnak nem volt túl sok teendője. A két rendőr közben megpróbálta hátraszorítani a kíváncsiskodó tömeget, amelyet szemmel láthatóan sem a szél, sem az eső nem zavart. Az egyik rendőr az autóhoz sietett, hogy erősítést hívjon.

– Kérek egy csapatot az Aschebergsgatan és a Molinsgatan sarkára. Egy férfi kiugrott az ötödikről. Úgy tűnik, a népszerű üzletember, valamilyen Knäch vagy ilyesmi… A fia és a felesége is itt van. Nekik kérek egy mentőt. Ó, értem… von Knecht.

Sven Andersson főfelügyelő előhúzta régi Volvo 240-esének kulcsait, amikor egy ismerős női hangra lett figyelmes.

– Sven, várj meg! Fontos hívást kaptam!

A férfi megfordulva nagyot sóhajtott.

– Mi történt?

A nyomozó hangja izgatottnak tűnt.

– Richard von Knecht kiugrott az erkélyéről!

– Richard von Knecht… Az a Richard von Knecht?

– Igen. Hihetetlen, ugye? Talán összeomlott a tőzsde…

– Szállj be! Mi a cím?

Az eső továbbra is zuhogott, ezért a főfelügyelő a legnagyobb fokozatra állította az ablaktörlőket, hogy kilásson a kocsiból. Göteborg igencsak rászolgált a gúnynevére, gyakran hívták vízivárosnak. Egy héttel korábban is valóságos káosz alakult ki, mert félméteres hó esett, és az egész város megbénult néhány napra. Valószínűleg ugrásszerűen megnő majd a születendő babák száma a következő nyáron. Most -5 fok volt, hó viszont nem esett.

Irene Huss felügyelő hazatelefonált a lányainak, hogy késni fog. A gyerekek már hozzászokhattak ehhez, hiszen az édesanyjuk hosszú évek óta dolgozott a bűnügyiseknél. Megígérték, hogy megetetik és elviszik a kutyát sétálni, és szólnak az apjuknak is. Krister szintén megszokta már a felesége munkájával járó kisebb kellemetlenségeket. Mint mindig, biztosan ma is finom vacsorát főz majd a lányainak. Minden olajozottan működött a családban, ha Irenének dolga akadt.

A nyomozónő biztosan hangosan sóhajtott, mert Andersson főfelügyelő odafordult hozzá és megkérdezte:

– Valami gond van?

– Nem, dehogy. Csak lehangoló ez az idő. Lehangoló eső, öngyilkosság. Elkeserítő!

A főfelügyelő egyetértően bólintott, majd visszafordult, és egy ideig megint csak az utat bámulta. Kis idő múlva azonban újra megszólalt.

– Honnan tudják, hogy Richard von Knecht ugrott le?

– A rendőr szerint a fia és a felesége nála volt. A fia hívta a rendőrséget.

– Tudod, hányadik emeletről ugrott ki?

– Nem, de úgy tűnik, elég magasról.

Néhány percig csendben ültek. Végül a főfelügyelő megköszörülte a torkát:

– Tudsz valamit Richard von Knechtről?

– Csak annyit, amennyit bárki más. Arisztokrata családból származik, dúsgazdag. Tehetséges üzletember, tőzsdézik, Göteborg egyik legnépszerűbb lakosa. Az Aftonbladet szerint üzleti zseni, de a férjem szerint csak elképesztő szerencséje volt.

– Krister tőzsdeszakértő lett?

– Nem, bár van egy kis részesedése a Trygg Hansában, ami jó döntés volt, mivel az újraalakulásuk sikert hozott. Egyébként még mindig ő a Glady’s Corner főszakácsa.

– Biztos remek hely. Úgy hallottam, nagyon népszerű.

– Valóban.

A kitartóan küszködő ablaktörlő mögött láthatóvá vált a mentőautók kék fénye. Az erősítés a helyszínre ért, és a rendőrök lezárták a területet. A holttest becsapódási helyét a szemben lévő elegáns ruhaüzletből áradó erős fény világította meg. Anderssonnak úgy rémlett, hogy e helyen a gyerekkorában gyógyszertár volt. Nem volt persze teljesen biztos benne, hiszen bár Masthuggetben nőtt fel, ezt a városrészt a hatvanas évek felújítása alatt szinte teljesen lebontották.

A ház bejárata mögötti helyiség kiszélesedett. Ilyen „előszoba” volt minden emeleten, három különböző irányba nyíló ablakokkal. Ez alól csak az ötödik emelet volt kivétel, ahol fedett erkély tartozott a lakáshoz. Richard von Knecht innen vetette magát az utcára. Andersson főfelügyelő végignézett a holttesten, de szinte azonnal elfordította a fejét. Irene Huss is elborzadt a szörnyű látványtól. Nem túl szép halál, gondolta magában. Az egyik bűnügyi csapat eléjük sietett.

– A halottkém bármelyik pillanatban itt lehet.

– Nem tudja véletlenül, hogy ki jön? – kérdezte a főfelügyelő.

Válaszul a rendőr egyszerűen csak vállat vont. Andersson Huss nyomozóval az oldalán a járőrkocsihoz sétált, és a volánnál ülő rendőrhöz hajolt.

– Jó estét! Andersson főfelügyelő vagyok a gyilkossági csoporttól.

– Hana Stefansson. Tehát máris értesítették magukat?

– Igen, szokatlanul hamar… Nagyjából az eset után negyedórával hívtak minket, ami azt jelenti, hogy 5 óra 45 perc körül ugorhatott ki. Igaz?

– Nem egészen. Mi voltunk itt elsőként, pontosan 5 óra 35-kor érkeztünk. Legfeljebb öt perccel azelőtt ugorhatott ki. A társammal éppen a közelben voltam, a Korsvägenen, amikor jött az értesítés. Úgy gondolom, a tragédia fél hatkor történhetett.

A beszélgetést Yvonne Stridner halottkém érkezése szakította félbe, aki egyben törvényszéki orvosprofesszor is volt, továbbá az ország egyik legjobb kórboncnoka. Andersson főfelügyelőnek azonban akadtak bizonyos nehézségei a közös munkájuk során, mivel Stridner olyan nő volt, aki nem rejtette véka alá a véleményét. Maga Irene Huss is nem egy olyan eseten dolgozott már, amelyet Stridner megnehezített. A tapasztalat viszont azt mutatta, hogy az esetek többségében igaza volt. Anderssont elsősorban Stridner tudálékossága és tekintélyelvűsége bosszantotta. Irene gyanította, hogy konzervatív felfogású főnöke nehezen tudja elfogadni a törvényszéki orvoslást mint női karriert.

A lezárt terület szélén egy hófehér Ford Escort állt meg, amelynek mindkét oldalára HALOTTKÉM feliratot festettek. A vezetőülésből elegáns, határozott külsejű nő lépett az aszfaltra. Még azok is megtorpantak tekintélyt parancsoló megjelenését látva, akik semmit sem tudtak a munkájáról. Tűzvörös haja tökéletesen mutatott mustárszínű gyapjúkabátjára omolva. A holttesthez sétált, majd gyors mozdulattal levette a kabátját, és átnyújtotta a mellette álló rendőrnek. Alatta fehér köpenyt viselt. Kinyitotta a kistáskáját, kivett egy pár gumikesztyűt, majd leguggolt von Knecht élettelen teste mellé. A helyszínelők felkapcsoltak egy ködlámpát, hogy jobban lásson, de a nő egy pillanatra sem vette le a szemét a testről. Méregdrága bőrcipőjére védőzacskót húzott, mivel a halott körül hatalmas vértócsa terült el.

Hogy ne érezze magát feleslegesnek, Huss nyomozó úgy döntött, meghallgatja a helyszínelők jelentését. A parancsnokot, Håkan Lundot már régóta ismerte. Tizenöt évvel ezelőtt mindketten újoncok voltak az akkor még harmadik kerületben, amely ma már Göteborg városközpontjához tartozik Polisområde 1 néven. Lund nem volt sokkal magasabb nála, és mindig vigyáznia kellett, hogy a csípőmérete el ne érje a magasságát.

A helyszínelők már megkapták a megfelelő utasításokat. Håkan Lund Irenéhez fordult:

– Állok a rendelkezésedre, Huss! A gyilkossági csoport máris a helyszínen van?

– Szia! Örülök, hogy látlak! Igen, ezúttal elég korán hívtak minket. Mikor érkeztél?

– Fél hat körül jött a hívás. Még a rendőrőrsön voltunk, de azonnal elindultunk. Az ügy elsőbbséget élvez a többivel szemben, hiszen Richard von Knechtről van szó.

– Mit találtatok, amikor ideértetek?

– Teljes káoszt! A keselyűk máris kapva kaptak az alkalmon! Alig tudtuk átverekedni magunkat a tömegen! Elkerítettünk egy jó nagy területet, amint láthatod. Páran megpróbáltak átbújni a kordon alatt, de őket természetesen azonnal elzavartam!

Irene Huss pontosan látta maga előtt a jelenetet. Ekkor eszébe jutott még valami.

– Ki azonosította Richard von Knechtet?

– A fia és a felesége. Amikor átfurakodtunk a tömegen, egy síró asszonyt találtunk középen, véráztatta ruhában. Egy fiatal férfi karolta át a vállát. A nő Richard von Knecht felesége, a férfi pedig a fia, Henrik von Knecht. Ha jól értettem, éppen itt álltak az utcán, amikor a pasas kiugrott – nézett félre Lund együtt érzően.

– Most hol vannak?

– Egy mentő a Sahlgren Kórházba vitte őket. Azt hiszem, pár napig nem tudtok velük beszélni, a férfi holtsápadt volt, még hányt is, mielőtt bevitték volna.

Lund komoran meredt maga elé, de hirtelen felkapta a fejét.

– Tudok valakit, akivel biztosan szívesen beszélnél! Gyere!

Irene követte kollégáját a járőrkocsihoz. A rendőr színpadias mozdulattal kitárta az egyik ajtót.

– Bemutatom Eva Karlssont. Karlsson asszony: Irene Huss detektívfelügyelő.

Irene az idős hölgyhöz fordult, aki szürke kabátot viselt, és üdvözlésképpen némán bólintott. Az ölében egy barna tacskó feküdt, ő már kevésbé volt csendes. Az éktelen ugatás közepette Irene alig hallotta Lund hangját.

– Az egyetlen szemtanúnk. Nagyjából 7–10 méterre állt a balesettől.

Irene az asszonyhoz fordult, aki remegő, krétafehér kezét nyújtotta felé. A nyomozónő óvatosan megfogta a jéghideg kezet, és leglágyabb hangján szólt az idős hölgyhöz.

– Karlsson asszony, szeretném, ha elmondana nekem mindent, amit az imént látott. Tudom, hogy szörnyű, de kérem, próbáljon nyugodt maradni…

– Rettenetes volt! Csaknem hetvenhét éves vagyok, de ez a legszörnyűbb dolog, ami valaha történt velem. Láttam egy emberi lényt a földbe csapódni, alig pár méterre a lábamtól! Az a férfi majdnem ráesett szegény kis Snoopyra!

Vékony ujjaival Richard von Knecht maradványai felé mutatott. Irene egyelőre abba is hagyta a kérdezősködést. Úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha valaki hazaviszi a hölgyet, és majd később hallgatják ki.

A holttest mellett eközben Stridner összeszedte a holmiját. Gyakorlott mozdulattal lerántotta a gumikesztyűt, levette a köpenyét, és mindent a táskájába gyömöszölt. A lábáról már korábban lehúzta a műanyag zacskót. Anélkül, hogy ránézett volna, egyértelmű mozdulatot tett a mellette álló rendőr felé, aki kitartóan tartotta a kabátját csaknem negyed órán keresztül. Úgy tűnt, Stridner csak most vette észre, hogy mások is állnak körülötte.

– Van itt valaki a gyilkossági csoporttól? – kérdezte.

Andersson mély levegőt véve előrelépett.

– Jól van, Andersson. Jöjjön és nézze meg! Ne lépjen a vérbe! – utasított a professzor.

Irene Huss követte a főfelügyelőt. Stridner tollat vett elő a táskája külső zsebéből, kihúzta az egyik végét, és máris egy hosszú mutatópálca volt a kezében. Mutatópálca a táskában… Ez igazán Yvonne Stridnerre vall, gondolta Andersson. Az orvos hadarni kezdte a mondanivalóját.

– Nézze meg a jobb kézfejét! Előrébb húztam ezt a kezet, hogy jobban essen rá a fény. Nézze!

Azzal Richard von Knecht kezére mutatott a pálcával. A két felügyelő végignézett az áldozat kézfején, melyen mély vágás húzódott. Az nyilvánvaló volt, hogy nem késsel vágták meg, de mindenképpen valamilyen éles tárgy ejthette a sebet a kezén.

Andersson megkockáztatott egy kérdést.

– Nem okozhatta ezt a sebet esés közben valami?

– Nem, ahhoz túl mély. Valamilyen tárggyal vagy fegyverrel hasították fel. Mivel magam is ismerem… ismertem von Knechtet, a halála személyesen is érint. Igazság szerint holnap egész délelőtt diákokat kellene oktatnom, de az eset súlyosságát figyelembe véve magam végzem a boncolást reggel. Legkésőbb nyolckor elkezdem, és elküldöm a jelentésemet tizenegyig.

– Nem tudná esetleg már ma este megnézni? – nézett rá Andersson főfelügyelő, bár nem sokat remélt. A nő végighúzta ujjait vörös tincsein, és érezte, hogy a haja teljesen elázott, amíg az előzetes vizsgálatokat végezte.

– Nem szükséges, Andersson. Majdnem biztos vagyok benne, hogy gyilkosság történt.

Irene Huss hitetlenkedve nézett a kórboncnokra. Érezte, hogy egyre dühösebb lesz, de hát az ilyesféle lekezelő viselkedés a legtöbb emberből dühöt váltott ki. Idegesen vágott közbe.

– Várjon egy percet! Ezt mégis mire alapozza? És egyáltalán, honnan ismeri von Knechtet?

A kórboncnok meglepve nézett rá, mintha csak most venné észre, hogy más is áll mellette. Sven Andersson bemutatásképpen elmormolta Huss nevét és beosztását. Mielőtt Stridner professzor válaszolhatott volna, két mentő érkezett, akik tudni szerették volna, elszállíthatják-e a holttestet. A nő bólintott, majd a főbejárat felé intett.

– Ott fogunk várni, hogy ne legyünk útban. És legalább nem ázunk el még jobban.

Együtt sétáltak át az épület bejáratához. Az ajtó felső részét gyönyörű festett üveg díszítette. A lakók neve helyett csupán kódszámokkal jelölték a lakásokat. Minden látogatónak tudnia kellett a kódot, ha valamelyik lakóval kapcsolatba akart lépni.

Yvonne Stridner rögtön a lényegre tért.

– Nem voltunk közeli barátok. Valaha együtt vitorlázott a férjemmel. Illetve a volt férjemmel. A jelenlegi párom nem ismeri von Knechtéket.

Tehát a fagyos modorú halottkém férjezett, ráadásul másodízben. Irene iménti hirtelen dühét csodálkozás váltotta fel.

A professzor mit sem törődött a nyomozó döbbent arcával, folytatta a beszámolóját.

– Már legalább tizenöt éve nem találkoztam velük. De abban teljesen biztos vagyok, hogy Richard soha nem ugrott volna ki egy huszonöt méter magas erkélyről. Még akkor sem, ha netán öngyilkos akart volna lenni. Tériszonya volt. Ha vitorlázás közben meglazult a vitorla, soha nem volt hajlandó felmászni és megjavítani.

– Hogy ismerte meg a volt férje Richard von Knechtet?

Megint Irene kérdezett. Yvonne Stridner szúrós tekintettel nézett rá, majd megadóan bólintott, jelezve, hogy érti, miért kérdezi ezt a rendőrnő.

– Egy társasághoz tartoztak a középiskolában. Aztán valahogy együtt maradtak, bár az idők során különböző barátnők, élettársak és feleségek jelentek meg, majd tűntek el a körből. Minden évben hivatalosak voltunk a tavaszi és a szilveszteri ünnepségeikre is. Bár mi, nők többnyire háttérbe szorultunk, ezek inkább a férfiak összejövetelei voltak ugyanis.

– Mennyi ideig tartott ez a barátság?

– Tore és én alig négy évig voltunk házasok. Talán tíz alkalommal találkoztam velük. De, mint mondtam, mindez tizenöt évvel ezelőtt történt. A válásom után kikerültem von Knechték köréből.

Irene észrevette, hogy a professzor látványosan rápillant méregdrága órájára, ezzel is jelezve, hogy indulna. Gyorsan feltette az utolsó kérdését.

– Kik voltak ennek a társaságnak a tagjai?

Yvonne Stridner bosszúsan nézett fel. Az arckifejezése elárulta, hogy már régen megbánta, amibe belekezdett.

– Több neves emberről van szó – mondta nyersen. Egy pillanatra elgondolkodott, majd felkapta a fejét. – Készítek magának egy listát a társaság tagjairól. Holnap elküldöm az előzetes jelentésemmel együtt.

Azzal sarkon fordult, és elsietett a fehér Ford Escort felé. Irene nézte, ahogy távolodik, majd megszólalt.

– Igazság szerint nem is olyan szörnyű.

Andersson felcsattant.

– Nem is olyan szörnyű? Az érzelmi élete akár egy fadarabé!

Huss felügyelő mosolygott. Ismét bebizonyosodott, hogy a főfelügyelő nem felejt és nem is bocsát meg egyhamar.

– Hogy jutunk be az épületbe? Igazi erőd, hacsak nem tudunk meg egy kódot – jegyezte meg Irene békülékenyen.

Andersson főfelügyelő szemmel láthatóan nem figyelt. Úgy tűnt, elveszett a gondolataiban. Végül nagyot sóhajtva közölte:

– Sokáig fog tartani, amíg a feletteseim házkutatási engedélyt szereznek nekünk. Addig itt kell maradnom. Meg kell tudnunk valakinek a telefonszámát, aki majd beenged minket. Ezalatt esetleg elmehetnél a Sahlgren Kórházba, és utánanézhetnél az áldozat fiának és a feleségének. Az is eszembe jutott, hogy talán elkérhetnénk a lakáskulcsot a feleségtől, hogy ne kelljen feltörni a zárat.

– Rendben, indulok a kórházba. Kérem a slusszkulcsodat – mondta Irene.

Mint mindig, a kórház közelében most is lehetetlen volt a parkolás, bár az esti látogatók kevesebben voltak, mint a nap többi részében érkezők. Irene Huss megmutatta a jelvényét az őrnek, aki így szabad behajtást biztosított neki.

Átlagos kedd este lévén a sürgősségi osztály viszonylag csendes volt. Irene egyenesen a nővérpulthoz lépett, és közben észrevette a szőke férfi ápolót, aki éppen telefonált. Korábban már találkoztak. A férfi barátságosan integetett, és azt mutatta, hogy nemsokára leteszi a telefont.

Irene körbenézett. Közvetlenül a pult mellett egy idős férfi feküdt kerekes hordágyon. Az arca hamuszürke volt, alig látszottak az ajkai. Mozdulatlanul feküdt, látszott, hogy nincs tudatában a körülötte lévő világnak. Mellette a széken egy alacsony nő ült, aki megállás nélkül a kezeit tördelte. Csendesen szipogott, de nem beszélt az idős férfihoz. A másik oldalon egy fiatal fiú ült, a kezét véres törölközőkbe bugyolálták. Egy idősebb férfi, aki Irenének ismerősnek tűnt, egy ágyon feküdt és hangosan horkolt. Nem lehetett túl rossz állapotban, mivel a fején lévő vér már alvadni kezdett. Egy fiatal nő mereven bámult maga elé egy másik széken. A horkolást kivéve minden nyugodt és csendes volt a sürgősségin.

Roland ápoló letette a kagylót, és vidáman integetett Hussnak.

– Szia, Irene! Rég láttalak! Azt hiszem, tudom, miért vagy itt.

– Szia! Tudod, hol találom von Knecht asszonyt és a fiát?

– Persze. Én is ott voltam, amikor megérkezett velük a mentő. Azonnal a pszichiátriára küldték őket. Szörnyen festettek mindketten.

– A fiú is?

– Csak ült és bámult maga elé. Borzasztóan megrázhatta az eset. Kérsz egy bögre kávét?

Roland hívogatóan intett a nővérszoba felé. Irene semmire sem vágyott jobban, mint egy kávéra, de visszautasította az ajánlatot. Sürgette az idő. Elindult a kijárat felé, de ekkor egy különös figura lépett be az épületbe. Magas volt és elképesztően vékony. Világosbarna, hosszú haja a háta közepéig ért, és bőrdzsekit viselt. A lábán elhasználódott, koszos edzőcipő volt, valószínűleg kukából szedhette ki. Ám nem a rongyos ruházat keltette fel elsősorban Irene figyelmét.

A férfi bőre olyan sárga volt, hogy kétségtelenül súlyos sárgaságban szenvedett. A beteg egyszer csak szó nélkül levette a kabátját. A pólója első része vérben ázott. Sárga szemeit Irenére függesztette, majd megfogta a pólója alsó részét, és felhúzta a mellkasáig.

Irene elborzadva kiáltott fel:

– Roland! Siess! Gyorsan! Roland!

Az ápoló kidugta a fejét az ajtón. Az a közel tíz év, amit a szakmában töltött, megtanította arra, hogy minden esetben higgadt maradjon.

– Hűha, kilógnak a belei a hasából! Visszasietett a szobába, hogy telefonáljon.

– Igen, szétnyílt has… HIV és hepatitisz.

Kiviharzott az ajtón, de útközben még felkapott egy sárga védőköpenyt és egy pár gumikesztyűt. Amint odaért a beteghez, a férfi szemei lecsukódtak, és a test tehetetlenül összerogyott.