Nigel Warburton

A filozófia
rövid története

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. FEJEZET Az ember, aki túl sokat kérdezett Szókratész és Platón

2. FEJEZET Igaz boldogság Arisztotelész

3. FEJEZET Semmit sem tudunk Pürrhón

4. FEJEZET A kerti ösvény Epikurosz

5. FEJEZET Ne törődj vele! Epiktétosz, Cicero, Seneca

6. FEJEZET Ki mozgatja a szálakat? Szent Ágoston

7. FEJEZET A filozófia vigasztalása Boëthius

8. FEJEZET A tökéletes sziget

Szent Anzelm

és Aquinói Szent Tamás

9. FEJEZET A róka és az oroszlán Niccolò Machiavelli

10. FEJEZET

Magányos, szegényes, csúnya,

állatias és rövid

Thomas Hobbes

11. FEJEZET Talán álmodom? René Descartes

12. FEJEZET Kérem a téteket! Blaise Pascal

13. FEJEZET A lencsecsiszoló Baruch Spinoza

14. FEJEZET A herceg és a cipész John Locke és Thomas Reid

15. FEJEZET Elefánt a szobában George Berkeley (és John Locke)

16. FEJEZET Minden világok legjobbika? Voltaire és Gottfried Leibniz

17. FEJEZET A képzeletbeli órásmester David Hume

18. FEJEZET Szabadnak születtünk Jean-Jacques Rousseau

19. FEJEZET

A valóság rózsaszín szemüvegen át

Immánuel Kant (i)

20. FEJEZET

Mi történne, ha mindenki

ezt tenné? Immánuel Kant (ii)

21. FEJEZET Üdvösség a gyakorlatban Jeremy Bentham

22. FEJEZET Minerva baglya Georg W. F. Hegel

23. FEJEZET A valóság sejtelme Arthur Schopenhauer

24. FEJEZET Felfelé törni John Stuart Mill

25. FEJEZET Értelem nélküli terv Charles Darwin

26. FEJEZET Az élet áldozatai Søren Kierkegaard

27. FEJEZET

Világ proletárjai,

egyesüljetek!

Karl Marx

28. FEJEZET És akkor mi van? C. S. Peirce és William James

29. FEJEZET Isten halála Friedrich Nietzsche

30. FEJEZET Álcázott gondolatok Sigmund Freud

31. FEJEZET

A jelenlegi francia király

kopasz?

Bertrand Russell

32. FEJEZET Pfuj! Hurrá! Alfred Jules Ayer

33. FEJEZET A szabadság gyötrelme

Jean-Paul Sartre,

Simone de Beauvoir

és Albert Camus

34. FEJEZET A nyelv bűvöletében Ludwig Wittgenstein

35. FEJEZET

Az ember,

aki sosem kérdezett

Hannah Arendt

36. FEJEZET Tanuljunk a hibáinkból! Karl Popper és Thomas Kuhn

37. FEJEZET

Az elszabadult vonat

és a nem kívánt hegedűs

Philippa Foot

és Judith Jarvis Thomson

38. FEJEZET Tudatlan igazságosság John Rawls

39. FEJEZET

Gondolkoznak-e

a számítógépek? Alan Turing és John Searle

40. FEJEZET Modern kullancs Peter Singer

Név- és tárgymutató

Impresszum

1. FEJEZET
Az ember, aki túl sokat kérdezett
SZÓKRATÉSZ ÉS PLATÓN

Körülbelül 2400 évvel ezelőtt élt egy athéni férfi, akit halálra ítéltek, amiért túl sok kérdést tett fel. Előtte is léteztek már filozófusok, de Szókratész volt az, akivel a téma igazán előtérbe került. Ha a filozófiának van védőszentje, hát Szókratész az.

Pisze, tömzsi, kissé ápolatlan és némileg furcsa: Szókratész nem volt képes beilleszkedni. A csúnya és gyakran mosdatlan testben azonban briliáns elme és hatalmas karizma lakozott: minden athéni egyetértett abban, hogy sosem láttak hozzá hasonlót, és valószínűleg a továbbiakban sem mutatkozik erre valami nagy esély. Egyedi volt – és hihetetlenül idegesítő. Olyannak látta magát, mint a lovakat körüldongó legyek, amelyeknek igen kellemetlen csípésük van: bögölynek. A böglyök bosszantók, de a csípésük nem rejt különösebb veszedelmet – bár ezzel nem minden athéni polgár értett volna egyet. Egyesek szerették, mások pedig veszélyes elemként kezelték.

Fiatalkorában a peloponnészoszi háborúban a spártaiak és szövetségeseik ellen bátorságával tüntette ki magát, középkorúként pedig a piactér környékén szöszmötölt, időről időre feltartóztatva a dolgukra siető polgárokat, hogy különös kérdéseket tegyen fel nekik. Nagyjából ennyit tett – de az általa feltett kérdéseknek olyan élük volt, mint a késnek. Egyenesnek, lényegre törőnek tűntek – de nem azok voltak.

Jó példája ennek az Euthüdémosszal folytatott társalgása. Szókratész azt kérdezte tőle, hogy a félrevezetés erénytelen cselekedet-e, Euthüdémosz pedig azt válaszolta, hogy természetesen az – úgy gondolta, hogy ez teljesen nyilvánvaló. Szókratész viszont erre egy újabb kérdéssel válaszolt: mi van akkor, ha egy barátod nagyon rosszul érzi magát, és félő, hogy megölné magát, hacsak el nem lopod a kését? Félrevezetés lenne-e ez? Természetesen igen, de nem erényesebb cselekedet-e, ha így cselekszünk, mint ha másként tennénk? Jót teszünk, nem rosszat, mégis félrevezetjük a másikat. Igen – mondja Euthüdémosz, aki előtt most már minden kapu bezárult. Szókratész egy okos ellenpéldával megmutatta neki, hogy az általa felállított általánosítás – vagyis az, hogy mindenki, aki félrevezet másokat, az rossz – nem alkalmazható minden szituációra. Euthüdémosz ezt mind ez idáig nem vette észre.

Szókratész újra és újra demonstrálta, hogy azok, akikkel a piactéren találkozott, nem igazán azt gondolták, amire gondoltak. Egy katonai vezető teljes meggyőződéssel állíthatja a beszélgetés elején, hogy ismeri a „bátorság” fogalmát, húsz perc után azonban, amit Szókratész társaságában tölt, teljesen össze fog zavarodni. A Szókratésszel kapcsolatos élmények igazán zavarba ejtőek lehettek: az ókori gondolkodó szerette feszegetni azokat a határokat, ameddig partnerei megértése elérhetett, és előszeretettel vonta kétségbe azokat a feltételezéseket, amelyekre az életüket alapozták. Minden olyan párbeszédet, amelynek végén a partner belátta, hogy milyen keveset is tud, sikerként könyvelt el – sokkal jobb eredményként, mint ha valaki úgy hinné, hogy megértett valamit, amikor ez meg sem történt.

Azokban az időkben Athénban a gazdagok fiait a szofistákhoz küldték tanulni. A szofisták igen okos tanárok voltak, akik a beszéd tudományára oktatták a fiatalokat – méghozzá elég borsos áron. Szókratész ezzel szemben semmit sem számított fel a szolgálataiért, sőt azt állította, hogy semmit sem tud – márpedig így hogyan is tudna bármit is tanítani? Mindez nem gátolta meg a diákokat abban, hogy felkeressék és meghallgassák a beszélgetéseit – de mindez a szofisták körében nem szerzett neki túlságosan nagy népszerűséget.

Egy nap Szókratész barátja, Khairephón Delphoiba ment Apollón orákulumához. Az orákulum egy bölcs öregasszony, egy szibilla volt, aki megválaszolta a látogatók kérdéseit. A válaszai általában valamilyen rejtvény formájában érkeztek: „Létezik-e olyan ember, aki bölcsebb Szókratésznál? – kérdezte Khairephón. – Nem – érkezett a válasz –, senki sem bölcsebb Szókratésznál”

Amikor Khairephón elmesélte Szókratésznak, amit hallott, az elsőre el sem hitte – ez a hír igazán összezavarta őt. „Hogy lehetnék a legbölcsebb ember Athénban, mikor oly keveset tudok?” – tépelődött. Éveken át kérdezősködött, hogy valaki magánál bölcsebbre találjon. Végül rájött, mire gondolt az orákulum, és arra is, hogy igaza volt: sokan igen jól csinálták, amit csináltak – az ácsok jól ácsoltak, a katonák pedig jól verekedtek, de egyikük sem volt igazán bölcs. Nem igazán tudták, mit is tesznek.

A „filozófus” szó gyökerét a görög „bölcsesség szeretete” kifejezés adja. A nyugati filozófiai hagyomány – az, amit ez a könyv is követ – szintén az ókori görögségtől ered. Ez a gondolkodás pedig a világ nagy részén idővel elterjedt, s egy bizonyos ponton kereszteződött a keleti ideákkal is. Ennek a gondolkodásnak az értékei az érveken, az érvelésen és a kérdések feltevésén alapulnak, nem pedig azon, hogy valamilyen tekintély kijelentette bizonyos „tényekről”, hogy igazak. A bölcsesség Szókratész számára nem azt jelentette, hogy egy csomó tényről tud, vagy azt, hogy miképpen kell végezni valamit: a bölcsesség a létezésünk valódi megértését jelentette, mégpedig a megértés határainak megértésével együtt. A kortárs filozófusok többé-kevésbé ugyanazt teszik, mint Szókratész: komoly kérdéseket tesznek fel, az okot és az okozatot szemlélik, azokra a fontos kérdésekre keresik a választ, amelyeket a valóság természetével és azzal kapcsolatban fogalmazunk meg magunknak, hogyan is kellene élnünk. Szókratésztől eltérően azonban a modern filozófusok közel két és fél ezer évnyi filozófiai gondolkodásra támaszkodhatnak – ez a könyv pedig éppen ennek az időszaknak, a nyugati gondolkodás kulcsfontosságú szereplőinek a bemutatását tűzte ki célul. Annak a tradíciónak a bemutatását, amelyet maga Szókratész indított útjára.

Szókratészt a kérdések feltevése tette bölccsé, valamint az, hogy mindig képes volt egy vitában kiállni az ötletei mellett. Az élet, ahogy ő is mondta, csak akkor értelmes, ha belegondolsz, mit is teszel. A felügyelet nélküli lét normális egy marhacsordának, de az emberek esetében már kevésnek bizonyul.

Bár ez filozófusok esetében meglehetősen ritka, Szókratész sosem írt le semmit: számára a beszéd megfelelőbbnek tűnt, mint az írás. Az írott szóval nem lehet vitázni: nem képes további magyarázatra, ha nem érted, amit mond. A szemtől szembeni beszélgetés Szókratész szerint sokkal hatékonyabb: a párbeszéd során felmérhetjük, milyen a partner személyisége, és ehhez igazíthatjuk, hogy miképpen adjuk át azt az üzenetet, amelyet meg akarunk értetni vele. Miután idegenkedett az írástól, javarészt Platón, az éltanuló műveiből értesülhetünk a gondolatairól, és arról, hogy milyen ideákkal foglalkozhatott. Szókratész párbeszédeinek nagyját Platón vetette papírra: ezeket ma platonikus párbeszédekként ismerjük, és nem csupán filozófiai, hanem legalább ugyanolyan rangú irodalmi kincseknek is számítanak: talán mondhatnánk azt is, hogy Platón korának Shakespeare-je volt. A dialógusok olvasása közben megsejthetjük, hogy milyen ember is lehetett Szókratész: azt, hogy mennyire okos volt, és azt is, hogy mennyire idegesítő.

Valójában mindez korántsem ilyen egyértelmű, mivel sosem tudhatjuk, hogy Platón Szókratész saját mondatait írja-e le egy-egy dialógusban, vagy pedig a saját gondolatait, amelyeket a Szókratésznak hívott karakter szájába ad.

Az egyik olyan ötlet, amelyet a legtöbben Platónnak, és nem pedig Szókratésznak tulajdonítanak, az, hogy a világ nem olyan, mint amilyennek látszik: jelentős különbségek állnak fönn a látszat és a valóság között. A legtöbbek közülünk a látszatot fogadják el valóságként: úgy hisszük, hogy értjük, miről van szó, de korántsem ez a helyzet. Platón úgy gondolta, hogy csakis a filozófusok látják, hogy milyen is a világ valójában – a valóság természetét a gondolkodás útján fogják fel, nem pedig az érzékeik alapján.

Ennek alátámasztásaképpen alkalmazta Platón a barlanghasonlatot. Tegyük fel, hogy létezik egy képzeletbeli barlang, amelyben embereket láncoltak le úgy, hogy egy fal felé nézzenek. Nem látnak mást, mint röpke árnyakat, s ezt hiszik valóságnak – de ez nem a valóság. Mindaz, amit látnak, csupán tűz elé tartott tárgyak árnyai. Ezek az emberek az egész életükben azt hiszik, hogy ezek az árnyak képezik a valódi világot. Egyszer csak egyikük kiszabadul láncaiból, és a tűz felé fordul: először homályosan lát, de fokozatosan felfogja, hol is áll éppen. Kibukdácsol a barlangból, és lassan képes ránézni a Napra. Amikor visszamegy a barlangba, senki sem hiszi el neki, amit a külvilágról mondana. Az az ember, aki kiszabadult a barlangból, a filozófus: átlát a látszaton. A hétköznapi embereknek vajmi kevés fogalma lehet a valóságról, mivel megelégednek azzal, ami előttük áll, s nem gondolnak bele jobban a dolgokba – de a látszat félrevezető. Amit az átlagember lát, az csupán az árnyékok világa, nem maga a valóság.

A barlanghasonlat szoros kapcsolatban áll azzal, amit ma Platón formaelméleteként ismerünk. Ezt legkönnyebben egy példa segítségével érthetjük meg: gondoljunk azokra a körökre, amelyeket életünk során eddig láttunk! Volt közöttük tökéletes kör? Nem, nem volt. Egyik sem volt tökéletes. Egy tökéletes körben a kör mindegyik pontja pontosan ugyanazon távolságra áll a középponttól – az általunk látott körök pedig sosem érhetik el ezt. Mindazonáltal képesek vagyunk megérteni, hogy mit értünk „tökéletes kör” alatt. Végső soron mit is értünk „tökéletes kör” alatt? Ha meg szeretnénk érteni, hogy mit, a kör „formájára” kell koncentrálnunk, nem pedig azokra a körökre, amelyeket eddig rajzoltunk vagy láttunk, mivel ezek mind tökéletlenek voltak valamilyen módon. Ehhez hasonlóan Platón szerint ahhoz, hogy megértsük, mi a jó, a jóság formájára kell ügyelnünk, nem pedig azokra a partikuláris esetekre, amelyeket ezzel kapcsolatban megfigyelhetünk. A filozófusok azok, akik a leginkább alkalmasak arra, hogy absztrakt módon inkább a formára koncentráljanak; a hétköznapi embereket félrevezeti a világ, ahogy azt az érzékeiken keresztül megragadják.

Miután a filozófusok ilyen jól képesek megragadni a valóságot, Platón szerint nekik kellene birtokolniuk minden politikai hatalmat is. Az államban – leghíresebb művében – egy képzeletbeli tökéletes társadalom képét rajzolta elénk. A filozófusok a társadalom csúcsán foglalnának helyet, és különleges képzésben részesülnének, de fel kellene áldozniuk saját örömeiket az általuk uralt polgárok érdekében. Eggyel alattuk kapnak helyet a katonák, akiket az ország védelmére képeztek ki, és alattuk helyezkednek el a munkások. Ezek a csoportok tökéletes egyensúlyban lennének, olyan egyensúlyban – Platón szerint –, mint egy jól kiegyensúlyozott elme, amelyben az ész tartja kordában a vágyakat és az érzelmeket. Sajnálatos módon Platón társadalommodellje alapvetően antidemokratikusra sikeredett, hazugságok és erő révén tartotta volna kordában a népet. A legtöbb művészetet betiltotta volna, miután ezek, véleménye szerint, a valóság meghamisításának számítanak: a festők csupán a látszatot festhetik le, de a látszat félrevezető a formával kapcsolatban. Platón ideális köztársaságában az élet minden részét felsőbb hatalom irányítaná: manapság ezt hívjuk totalitárius államnak. Platón szerint ha a népnek szavazati jogot adnánk, az olyasfajta tévedésnek számítana, mintha az utasokra bíznánk egy hajó irányítását – sokkal jobb, ha olyasvalakikre bízzuk ezt a feladatot, akik tudják is, mit csinálnak.

Az ötödik századi Athén sokban eltért attól, mint amit Platón leírt Az államban. Valamiféle demokrácia ugyan működött, de csupán a népesség körülbelül tíz százaléka volt jogosult a szavazásra – a nőknek és a rabszolgáknak például nem volt szavazati joguk. A polgárok mindemellett egyenlők voltak a törvény előtt, az alaposan kidolgozott szavazati rendszer pedig gondoskodott róla, hogy minden polgárnak beleszólása legyen a politikai döntésekbe.

Ám Athén, mindent összevetve, nem volt olyan nagy véleménnyel Szókratészről, mint Platón – sőt sokan úgy gondolták, hogy Szókratész veszélyes elem, és szándékosan rombolja a kormányzat hitelét. Krisztus előtt 399-ben, amikor Szókratész hetvenéves volt, Meletosz, az egyik ilyen kétkedő perbe fogta őt. Azt állította, hogy Szókratész elhanyagolta az athéni isteneket, és a maga isteneit állította a helyükbe, valamint arra is utalt, hogy a filozófus megrontotta Athén fiatalságát, rossz modorra és lázadásra tanította őket. Mindkét vád igen komolynak számított, ma pedig nehéz kihámozni, hogy mennyi igazságtartalmuk lehetett: elképzelhető, hogy Szókratész valóban a fennálló államvallás ellen lázította diákjait, és amellett is akad néhány bizonyíték, hogy örömét lelte az athéni demokrácia kicsúfolásában. Mindez nem állt volna távol a jellemétől – de egy biztos: az athéniak elfogadták a vádakat.

Szavazást tartottak a bűnösségéről, s az ötszázegy főből álló hatalmas esküdtszéknek több mint a fele a bűnössége mellett szavazott, az ítélet pedig halál volt. Ha Szókratésznak szándékában állt volna, valószínűleg kibeszélhette volna magát szorult helyzetéből, ehelyett – bögölyként – még tovább bosszantotta az athéniakat annak hangsúlyozásával, hogy ő semmi rosszat nem tett, és valójában büntetés helyett inkább egész életében ingyenétkezést kellene biztosítani számára. Ezzel nem aratott valami nagy sikert.

Halálbüntetésként arra kényszerítették, hogy kiigya a bürökpoharat: a bürök egy olyan növény, amelynek mérge fokozatosan lebénítja a testet. Szókratész búcsút mondott feleségének és három fiának, majd maga köré gyűjtötte tanítványait. Még ha a csöndes, nyugodt életet is választhatta volna eme végzet helyett, akkor sem azt az utat járta volna – inkább választotta volna a halált. Az a belső hang, amely benne munkált, inkább arra ösztönözte, hogy mindent megkérdőjelezzen, s ennek nem volt képes ellenállni. Megitta a mérget, és nem sokkal később már halott is volt.

Platón dialógusaiban azonban örök életet kapott. Ez a nehéz ember, aki folyton kérdezősködött és inkább a halált választotta, mint hogy azon gondolkodjon, miként is állnak valójában a dolgok, azóta is a filozófusok halhatatlan példaképe.

Szókratész azonnali hatása a saját köreiben volt érezhető: Platón Szókratész szellemében folytatta a tanítást mestere halála után is, leghatásosabb tanítványa pedig kétségkívül Arisztotelész volt – egy olyan gondolkodó, aki mindkét említett filozófustól nagymértékben különbözött.

2. FEJEZET
Igaz boldogság
ARISZTOTELÉSZ

„Egy fecske nem csinál nyarat” Azt hihetnénk, hogy az idézet William Shakespeare-től vagy valamely más nagy költőtől származik – egyszerűen olyan a hangzása. Valójában azonban a Nikomakhoszi etikában találhatjuk az első előfordulását (a könyv egyébként azért viseli ezt a címet, mert Arisztotelész fiának, Nikomakhosznak ajánlotta művét). Arisztotelész az előbb idézett szállóigéjével arra próbált utalni, hogy ahhoz, hogy megbizonyosodjunk a nyár eljöveteléről, nem elég csupán egyetlen fecskét látnunk vagy egyetlen meleg napot átélnünk, s ehhez hasonlóan az igaz boldogsághoz sem elegendő, ha az öröm néhány pillanatát felsorakoztatjuk. A boldogság Arisztotelész számára nem rövid távú örömöt jelentett – és meglepő módon úgy gondolta, hogy a gyerekek például nem is lehetnek igazán boldogok. Ez elég abszurdnak hangzik: ha még a gyerekek sem lehetnek boldogok, kit nevezhetünk egyáltalán boldognak? Mindez azonban jól mutatja, hogy a szerzőnk mennyire különböző nézeteket vallott a boldogságról, mint mi manapság. A gyerekek – mondja Arisztotelész – még éppen csak az életük legelején járnak, és így semmilyen értelemben nem állíthatjuk, hogy teljes lenne az életük: az igazi boldogsághoz hosszabb élet szükségeltetik.

Arisztotelész Platón tanítványa volt, Platón pedig Szókratészé. A három nagy gondolkodó így láncot alkot: Szókratész – Platón – Arisztotelész.

Gyakran mennek így a dolgok: a géniuszok általában nem a semmiből bukkannak elő: a legtöbbjüknek kiváló mestere volt. Ennek a három gondolkodónak az elképzelései azonban gyökeresen különböznek egymástól: nyilvánvaló, hogy nem csupán elismételték, amit tanultak. Mindegyikük egyéni megközelítéssel rendelkezett. Röviden szólva: Szókratész kiválóan beszélt, Platón remekül írt, Arisztotelészt pedig minden érdekelte. Szókratész és Platón úgy vélte, hogy az általunk észlelt világ nem más, mint a valóság homályos tükörképe, s a valóságot csakis az absztrakt filozófiai gondolkodás útján közelíthetjük meg – Arisztotelészt ezzel szemben lenyűgözte az őt körülvevő világ gazdagsága.

Sajnálatos módon Arisztotelész munkáinak csaknem egésze csupán jegyzet formájában maradt fönn – de ezek a dokumentumok még így is nagy hatást gyakoroltak a nyugati filozófiára, annak ellenére, hogy stílusuk – mi tagadás – kissé száraz. Szerzőnk nem csupán filozófus volt: természettudománnyal, csillagászattal, történelemmel, politikával és drámaírással is foglalkozott.

Arisztotelész Krisztus előtt 384-ben született Makedóniában. Platónnal együtt tanult, utazgatott, majd Nagy Sándor nevelője lett, míg végül Lükeion (Lyceon) néven saját iskolát alapított Athénban. A Lükeion az antik világ egyik leghíresebb oktatási központja volt – kicsit hasonlított is egy modern egyetemre. Arisztotelész innen küldte útjukra tanítványait, akik friss információval gazdagon tértek haza – majdhogynem mindenről, a politikai és társadalmi adatoktól a biológiai felfedezésekig bezárólag. Az intézmény egy igen fontos könyvtárnak is helyet adott. Raffaello híres reneszánsz festményén, az Athéni iskolán Platón az égre mutat, a tiszta formák felé – Arisztotelész azonban az előtte elterülő világ felé nyújtja a kezét.