S. D. Crockett

Ha elolvad a hó

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ RÉSZ  SNOWDONIA

MÁSODIK RÉSZ  A VÁROS

HARMADIK RÉSZ  AZ OLVADÁS

Impresszum

„Mert szelet vetnek,
és vihart aratnak”

Hóseás könyve, 8.

ELSŐ RÉSZ

SNOWDONIA

A mély tél fekete évszakának
viharhulláma ébred széles e világon.
Minden madár szomorú a síkon, kivéve
a bíbor véren hízott hollókat a kemény
télben: nyers, fekete, sötét, füstös.
A kutyák dühödten ropogtatják
a csontokat;
a sötét, fekete nap végén vasedény kerül
a tűzre.

ISMERETLEN ÍR SZERZŐ, XI. SZÁZAD

1

Itt ülök a helyemen a hegyen, a ház mögött. Várok. És figyelek. Odalent nem mozdul semmi.

A völgy egész pusztaságnak tűnik a hóban. Csak a ház szürke és magányos a befagyott folyó partján. Ki kell gondolnom, mit tegyek most, hogy mindenki elment.

De itt van velem a kutyafejem.

A kutya majd megmondja, mitévő legyek. Segít nekem.

A ház egész üresnek látszik, nem igaz, kutya?

CSAK ÜLJ CSÖNDBEN A SZIKLÁKON, WILLO.

A kutya okosan szól, mint mindig.

Szerintem a tűz már kialudt a házban, mer’ senki nem táplálta, mindenki elment, én meg itt ülök egész nap, hogy megbizonyosodjak róla. Mindenkit elvittek, mer’ láttam a nyomokat a hóban. Mindenkit.

Apát.

Magdát.

A többieket is.

De nem tudom, miér’.

Mondd meg, kutya – mitévő legyek?

Egyik télen találtam a kutyát a bozótosnál. Kihűlt és megdöglött. Nagy, öreg, fekete kutya volt. A szőre kopott. De egykor a Rhinog falka vezére volt, mer’ láttam eleget odakinn a hegyen. A ház mögött fehérítettem a csontjait a sziklán. Jött a nyár és a koponya kifehéredett, a fogak is mind megmaradtak az erős állkapocsban. Valahogyan megszólított.

Onnantól tudtam, hogy az én kutyám. Hozzávarrtam a sapkám tetejéhez, a szemgödrébe köveket kötöttem, hogy lásson. Maj’nem könyörögtem apának, hogy segítsen kikészíteni a bőrét, mer’ azt mondta, nem éri meg a fáradságot. De azér’ megcsinálta, én meg fölvarrtam a cafatos bőrt a kabátomra. A kutya melegíteni fog, azután elmondja, mi legyen.

Néha, mielőtt vadászni megyek, felviszem a titkos barlangomba a Farngodra. Akkor érzem magamban a kutya erejét. A ravaszságát. Éles hallását, hideg tekintetét. A hegy korát és minden tudását a titkos helyemen. Ennek muszáj bennem is lennie. Csak így tudok annyi nyulat elejteni.

Apa azt mondja, erős vagy, mint egy spártai, Willo. Kinn hagyhatnának a hóban, te akkor is rikoltoznál.

Apa azt mondja, most olyanok vagyunk, mint az eszkimók. Amikor az eszkimókról beszél, hiszek neki, mer’ az előtt született és tudja, mi az az eszkimó.

Tudod, apának van az a könyve a dobozában, ami tele van mindenféle holmival azelőttről, és ha előveszi, megengedi, hogy belenézzek, és abban a könyvben vannak képek az eszkimókról. Fura az arcuk, nem olyan, mint a miénk.

Néha a felnőttek a tűz körül ülnek, és Regét mondanak a régi időkről – amikor még nem volt ennyire hideg. Elektromosságról, meg a forró fürdőről és a falból folyó vízről.

Ez mindig benne van a Regében.

De, ahogy mondtam, ez régen volt, mielőtt a tenger beszüntette a tevékenységét, mielőtt a hó csak esett és esett és esett, és nem állt el. A felnőttek szeretnek emlékezni a régi dolgokra – úgy tesznek, mintha a gyerekek miatt mondanák, hogy ne felejtsék el, de azt hiszem, inkább azért beszélnek, hogy ők maguk ne felejtsenek.

Néha a sarokban ülök, fölteszem a kutyakoponyámat. Én már nagyjából ismerem a történeteket, de lehet, hogy a kutya szeretné hallani őket. Mint az elöl ülő kisgyerekek, piros szájuk eltátva, mint a kismadaraké. Ők benyelik az egészet.

Engem csak az érdekel, amikor a felnőttek valódi dolgokról beszélnek – hogy mi van a nagyvárosokban és a tolvajok táboraiban a távvezetékek mentén. Mer’ az a dolog izgalmasabb, mint hallgatni, hogyan mesél egy csomó fáradt, sovány szürkeszakáll a forró fürdőről meg az ennivalóról. De ezt nem is kell mondanom – neked is valószínűleg megvan a magad jó csomó unalmas szürkeszakálla, akit hallgathatsz.

Apámmal egyébként minden rendben. Neki is van elég unalmas története, de ő az apám, vele több időt töltök, mint a többiekkel együttvéve.

Néha átölel, és kirobban belőle, mennyire szeret, meg minden, amitől egy kicsit máshogyan érzem magam. Nem zavar, amikor apából kirobban ez a gyöngédség, ilyenkor valami melegség fog el, mintha erős szél fújna a fejemben – és ettől sírhatnékom támad. Ezt nem szeretem, úgyhogy mondom neki, hogy hagyj már, amit általában meg is tesz.

De, ahogy mondtam, ő az apám, és szerintem az embernek tisztelnie kell az apját. Anyám kicsi koromban meghalt, amikor még pelenkarongyokban bömböltem. Ez sokszor előfordul idefönt, amikor mély a hó és az ember lehelete megfagy a levegőben.

De Magda itt él velünk, a ház hozzánk tartozó részén. Magda vigyáz a kisgyerekekre, és nem irigylem tőle ezt a munkát. Ha nekem kéne csinálni, mindet megdádáznám.

Dá, dá, dá.

De kiskoromban én is ugyanolyan dühítő lehettem, és Magda gondoskodott rólam is, ő is rendes, és néha ölelget, mint apa. De ez jobb, mer’ ő óvatos, és csak akkor csinálja, ha senki nem látja – ilyen okos, így mindig megőrzöm az arcomat, és egyetlen gyerek se csúfol nyervogással.

Mer’ ha én kapom őket nyervogáson, akkor rájuk ragasztom.

Talán ezér’ nem vagyok a legnépszerűbb. De nem érdekel. Sok nyulat fogok. És azt senki nem ragasztja rám.

De most nincs értelme az otthoni dolgokról töprengeni. A ház ki fog hűlni, de ott kell aludnom, különben megfagyok, még ha fél is a kutya. Úgyhogy fát rakok a szankóra, azt mondom a kutyának, hogy ne aggódj, és kidugom a fejem a sziklák közül. De ugyanaz a csönd fogad.

Apa hagyta a fákat úgy nőni, ahogyan akartak, és közvetlenül az ajtónk előtt is nőttek, úgyhogy nem lehet látni a házat, csak innen fölülről, a hegyről. Szürke kövekből épült jó erősre. Tudod, hosszú idő, amíg olyan szépen összerakja az ember azokat a köveket, és szögletesre kirakja az ablakokat. Azok a régiek irtó okosak voltak.

Magda nagyjából minden hónapban egyszer dühöngött egy sort, mer’ azok a satnya, csupasz ágak csapkodták a falakat, de a felnőttek úgy döntöttek a gyűlésen, hogy a fák hasznosak, mert elrejtik a házat. Geraint gazdán kívül senkinek nem kellett tudnia, hogy hol vagyunk, és már majdnem harmadik éve vagyunk itt, és nincs baj, úgyhogy Magda elcsöndesedett.

Remélem, egyik kisgyerek sem olyan okos, hogy elbújt volna a padláson, vagy valami, mer’ nem akarok síró gyerekeket a lábam alatt, ha egyedül maradok.

Ez a gondolat hasba csapott. Mármint ez, hogy teljesen egyedül maradtam.

De ez nem az elérzékenyülés ideje. Mer’ láttam pár fiút elérzékenyülni. Általában a lányokkal szemben a barmouthi Találkozókon. Aztán elkezdenek nyervogni a lányok után, és ez nem tart soká, ha engem kérdezel, mer’ utána a lányok mindig elmondják, és én megtudom.

Engem nem nagyon érdekelnek a lányok. Magda azt mondja, majd fognak. Azt mondja, lányokra van szükségem. Fogalmam sincs, miről beszél. Olyan, mintha lemaradnék valamiről, amikor Magda ilyesmiről beszél. Megvan az összes kezem-lábam, még az összes fogam is, úgyhogy semmim nem hiányzik, nem értem, miért lenne szükségem bármire is – különösen nem egy lányra.

Amire szükségem van, Magda, az egy PUSKA. Ezt akarom mondani. Úgy értem, hogy van egy késem. Apám szerezte Geraint-tól tavaly. Hogy az enyém legyen. Rengeteg nyulat csapdáztam meg ezért a késért.

De puskám nincs.

Geraint nem tudna nekem puskát szerezni. Ő is csak egy egyszerű gazda. Úgy értem, hogy ért a szarvasokhoz és kikészíti a bőröket, de megütné a bokáját, ha puskát szerezne egy papírokkal nem rendelkező csavargónak. Geraint-nak van puskája. Papírjai is vannak. Egyszer hagyta nekem meg Alice-nek, hogy megfogjuk. Ha az embernek van engedélye, mint neki, akkor mindent megszerezhet, amit csak akar.

A puskától egészen jól érezném magam. Egyedül vagyok idefönn, meg minden. Egyszer majd szerzek egyet. Azt is tudom, hogy honnan. Senki nem tudja, de voltam a Farngod túlsó oldalán az útnál, ahol a távvezetékek futnak. A tolvajok táborában. Lefogadom, hogy nekik van fegyverük, én meg ellopom, amikor jövő nyáron megint visszajönnek. Ott voltam kinn a hóban, amikor visszaköltöztek a városba. Körbeszaglásztam, úgyhogy tudok sok mindent a táborukról, és sötétben be tudok jutni, csöndben, mint a róka. Nem is fogják tudni, hogy ott jártam. Míg észre nem veszik, hogy eltűnt a fegyver.

Tetszik a gondolat. A tolvajt meglopni. Amikor erre gondolok, nevetnem kell magamban.

De nem beszélek senkinek a tervemről, mer’ apának nincs ideje a fegyverekre. És dühös lesz, ha a tolvajok táboráról beszélek neki, mer’ fél a tolvajoktól, mintha csak éhes kutyák lennének, vagy valami. De a tolvajok nem mennek túl messzire a távvezetékektől, úgyhogy csak annyit kell tenni, hogy elrejtőzik az ember valahol csöndben, jó messze, ha kijönnek. Úgysem kóborolnak sokáig a hegyen a gyapjúrongyaikban.

De mit tud apa? Nem ő üldögél a jeges szélben, nem az ő ujjai sodorják egyre lassabban a hurkot a csapdához. Inkább puskával üldögélnék, és időnként elkapnék egy kutyát, mint hogy a Farngodon tanyázzak a hóban a nyulak miatt, még akkor is, ha én vagyok a legjobb a csapdázásban.

Valahogyan erre születtem. Apa azt mondja, azér’ mer’ kinn születtem a hegyen, és nem ismerek mást. Talán igaza van. De nem akarom az egész életemet ezen a hegyen tölteni, hogy itt öregedjek meg és fonnyadjak el. Apa csak vesztegeti az idejét, hogy ábrándozik az engedélyről. Amikor nem ábrándozik, akkor dühöng miatta. De nem adnak neki engedélyt. Tudom. Ő nem tudja.

Geraint is tudja, és neki tudnia kell, mert neki van. Neki engedik, hogy szarvast tenyésszen, és lemenjen a városba és eladja a holmit, és van fegyvere, meg minden. A kormány néha ad neki áramot a távvezetékből, meg nagy kerítést a gazdasága köré, hogy távol tartsa a tolvajokat.

Apa azt mondja, nem igazság, hogy nem kapunk engedélyt – még papírjaink sincsenek –, úgyhogy nem adhatjuk el mi magunk az állatbőröket. Ettől dühös az apám. De Geraint nem jön túl gyakran és azt még én is látom, hogy szükségünk van rá, mer’ úgyse kapunk engedélyt. Ez biztos.

Ha apa panaszkodik, Geraint nagy fityekkel ül a póniján, és azt mondja neki: menj le az útra, és fogj egy teherautót, amelyik elvisz a városba, ha akarod, Robin, akkor működhetsz törvényesen, ha tetszik.

Geraint élvezi, amikor ezt mondhatja apának. De apa soha nem visz minket holmi mocskos, hideg sátorba a viskók közé és nem lenne képes folyton költözni, vadászni vagy csapdázni. Soha. Nem fogunk lemenni oda a kormány kedvéért, még ha ez azt is jelenti, hogy emiatt nincsenek papírjaink. Amikor Geraint így nevet az apámon, akkor igazán nincs semmi nevetséges rajta.

– Na, nézzük, mid van a számomra, Robin – mondja Geraint, amikor leszáll a lováról.

– Zabra, sóra meg több timsóra van szükségünk, meg Willo akar egy kést – mondja apa, és átadja a nyúlbőröket és a hótaposót, amit Magda készített.

– És kellenek ceruzák a gyerekeknek – teszi hozzá Magda.

Mindig külön listája van.

– Adok száz jüant ezekért a bőrökért és tízet a hótaposóért – mondja Geraint.

– Száztíz? Ennél több kell nekünk.

– Nincsenek papírjaid, Robin – nem adhatod el őket olyan könnyedén, ahogy akarod. Száztíz, csak ennyit adhatok. De szerzek a fiúnak egy kést – valódi kínait – és Magdának ceruzákat ráadásul. Mert segíteni próbálok. De többet nem.

Apa visszamegy a házba, aztán az egyik kutyabőrrel jön vissza, amit ott tart. Tudom, hogy nem akarja eladni, mer’ kell az új csizmákhoz.

– És ezzel mi van? – mondja apa, és Magdára pillant. Ő bólint.

Nos, nincs semmi, amit Geraint ne tudna a bőrökről, és látja, hogy valószínűleg félig farkas. Rövid ujjaival megtapogatja a bőrt.

– Kettőt adok az áruért – mondj Geraint.

Apa nem örül ennek. Látom az arcán, de mit tehetne. Bele kell egyeznie.

Geraint kitekeri a csomagját és egy szarvasbőrt ad apának.

– Százötven, ha ez is ki van készítve.

Egy zsák zab van a nyergéhez kötve, azt odaadja Magdának egy szappandarabbal együtt. Azt mondja, hogy Alice-től van.

Apám arca akkor egy kicsit elsötétül, de nem mond semmit. Megkapjuk a zabot, úgyhogy gyanítom, Geraint nem is olyan rossz ember, mer’ tudja, hogy átver bennünket a kutyabőrrel. Miután Alice-től megszületett a kisbabája, és hagyta, hogy ott lakjanak a tanyáján, velünk is kedvesebb lett.

– Ne feledd a fiú kését – mondja apa. – Majdnem halálra fagy, hogy még több szőrmét szerezzen.

Így lett késem, de alaposan ki is érdemeltem, mer’ üldögéltem fönn a Farngodon, a szélben hurkot kötve.

Amikor Geraint elmegy, apa arca még sötétebb lesz. Ugyanúgy, mint amikor arról beszél, hogy kutyafejet viselek és nem beszélek senkihez.

Nem érti, ahhoz, hogy csapdába tudjak ejteni egy kutyát, viselnem kell a kutyafejet és nem szabad senkihez szólnom. Meg kell szereznem az erőt, mint a nyulaknál is, csak sokkal inkább, mer’ a kutya bizonyos mértékig okosabb, mint a nyúl.

De azt hiszem, apának akkor sötétül el az arca, ha Alice-re gondol, mer’ tizennégy éves volt, és nem lett volna szabad gyereket szülnie, csak ha már idősebb.

Ezzel a Gyűlésen a felnőttek is egyetértettek.

De a nővérem, Alice gyermeket szült Geraint-nak tizennégy éves korában. Pedig vén szürkeszakáll. De nem tudom, miért sötétül el annyira apa arca. Megkaptuk a zabot. Meg a szappant. Tudom, hogy Magda szereti a szappant.

Magda átöleli apámat. Megvan a zab, Robin, mondja.

Akkor apa eltolja magától a karját. Azt hiszem, látom, hogy apának könnybe lábad a szeme, de nem vagyok benne biztos. Ég az arcom, amikor ezt látom, és elszaladok a háztól, mer’ tisztelem, és ő az apám, megpróbálom elfelejteni, hogy valamit is láttam.

Talán elmegyek, és Geraint-tól lopom el a puskát, nem a tolvajoktól. Könnyebb lesz, mer’ Geraint öreg és egyre összébb aszik a hegyen, ahogy az elődei is. Tudod, nincs sok lopnivaló a tél közepén.

Nem tudom, miért gondolok én minderre. Sokkal fontosabb dolgok is vannak, amiket át kell gondolnom. Első: fázom, ahogy itt ülök a hóban. Második: ki kell eszelnem egy tervet. Nem tudom, minek foglalkozom gondolatban a többiekkel.

ROSSZ DOLGOKON TÖPRENGSZ.

Miér’?

Elégedetten nyugtázom, hogy a kutya beszél hozzám. Ez a kutya biztosan félig farkas, mer’ olyan okos.

AZÉR’ GONDOLKODSZ HELYTELENÜL, MER’ A TÖBBIEK MOST NINCSENEK A HÁZBAN. EGYEDÜL VAGY, FIÚ. ÉS PUSKA VAGY NEM PUSKA, AZON KELL ELGONDOLKODNOD, AMI MOST VAN. AZ ENNIVALÓRÓL ÉS HOGY HOL FOGSZ ALUDNI, ÉS MIT CSINÁLSZ MAJD MOST, HOGY A FALKÁD NÉLKÜLED MENT EL.

Látod, a kutya segít nekem.

2

A kutya azt mondja, legyek óvatos, amikor lemegyek a házhoz. De nem tudok máshová menni aludni, így aztán nagy titokban kimászom a sziklákra.

Meg akarom kérdezni a kutyát a hóban a nyomokról, de lefogadom, hogy a kutya nem tud róluk semmit, mer’ kutya, és a kutyák nem tudnak ilyesmiről.

A nyomokból ítélve valami hatalmasnak kellett jönnie. Reggel a szagát is éreztem, amikor visszajöttem, miután feltörtem a jeget a vízen – ezért mentem és rejtőztem el a hegyen. Meg azér’, mer’ Magda dühösen kiabált.

Azelőtt soha nem éreztem még idefönn a hótraktor szagát. Tudtam, hogy nem lehetnek a tolvajok, mer’ tél van, és a tolvajoknak nincs is traktoruk. Csak a kormánynak van hótraktora. Hogy mit csinálnak idefönt, távol a távvezetéktől, nem tudom.

Mi nem csinálunk semmit, csak eladjuk a bőröket Geraint-nak papírok nélkül. A kormánynak bőrökre van szüksége, és a városokban élő embereknek is kell a bőr. Vajon honnan szereznék be őket, ha az olyan csavargók, mint mi, nem fagylalnák le az ujjaikat a meleg kesztyűkhöz és csizmákhoz való nyulak megcsapdázásához itt a hegyen? Nem vagyunk tolvajok. Csak idefent lakunk, és gondoskodunk magunkról.

Apa azt mondja, hogy mi vagyunk a remény világítótornyai. Nem igazán tudom, mi jár a fejében, amikor ilyeneket mond. Nem tudom, hogyan érti. Az egész „remény világítótornya” dolog miatt aggódom, meg a kormány hótraktorai miatt is. Ráadásul a szánkóm nekiütődik a lábomnak, mer’ nem figyelek eléggé, hogy rendesen jöjjek le a hegyről, és magam után húzom. Rajta van a tüzelőm, amit reggel szedtem, úgyhogy jó nehéz, és elszaladna, ha hagynám.

Az istálló nyitva van. Beszagolok. A kecskék elmentek. Becsukom az ajtókat. Jó szorosan. Megyek, megnézem a házat.

Rögtön a tűzhöz megyek. Biztos kialudt, mer’ a ház hideg, akár a kő. Meg sötét.

Az ajtó nyikorogva szorul a köveken. Olyan csöndben álldogálok odabenn, ahogy csak bírok, de tényleg hangosan kapkodom a levegőt, úgyhogy igyekszem lehalkítani, csakhogy nem sokat segít. Nagyjából fél órát várok, ott állok a köveken, szedem a levegőt, készenlétben, akár a nyúl, ha sast észlel.

– Van itt valaki?

Sötét van idebenn.

Jól kinyitom a fülemet, mer’ hallani akarom a padló nyikorgását, ha valaki odafönn vár rám.

De csak a hidegben mozgó ház nyikorgását hallom.

Nem válaszol senki.

A folyosó falát tapogatom, úgy megyek rajta végig. Minden követ érzek a vakolat alatt, és tudom, hogy a tenyerem fehér lenne a portól, ha látnám. Odaérek a szögeken lógó kabátokhoz, a szőrmék mind puhák. Ilyen időben ki megy ki kabát nélkül? Nem értem, miért vannak még itt a kabátok, amikor az emberek már nincsenek sehol.

Fura érzés egyedül lenni a házban, mer’ háttal állok az ajtónak, sötét van, és nem szeretem.

Ahogy a kutya mondja, nem tudok nem gondolni rá.

A konyhába megyek, ugyanaz az irhaszag szivárog ki a sötétből. A gerenda mentén tapogatózom, hogy megtaláljam a bádogdobozt, mer’ nekem nincs a zsebemben – de a doboz nagyot koppanva leesik a földre. Tényleg összerezzenek tőle, és még egy kicsit kénytelen vagyok csöndben maradni. Senki nem ugrik elő a sötétből, úgyhogy a ház biztonságosnak mondható.

A kutya túlságosan aggódik. Az a helyzet, hogy a kutyák nem tudnak tüzet gyújtani, meg minden, úgyhogy kénytelenek óvatosabbak lenni, mint mi. Ez az egyetlen hátulütője annak, hogy kutyakoponyát viselek. A kutya szelleme belém fészkelte magát, és néha elfelejtem, ki is vagyok. Ezt mondja apám is, amikor benn kell maradnom a házban a többiekkel, és olvasnom kell Magdával.

Én már tudok olvasni, mondom az apámnak.

Mer’ amikor kicsi voltam, egész nap Magda körül kellett üldögélnem, olvasni, és különben is mi szükség rá, ha úgyis nyulat fogok, meg fát gyűjtök, meg ilyesmit, ha elég idős leszek?

Apa azt mondja, azér’, mer’ ember vagyok, meg kell tanulnom olvasni, nem tölthetem az egész napot a hegyen, mint valami kutya. Nem hiszem, hogy apa tud a titkos helyemről, ahol az állatkoponyákat tartom, amikből az erőt merítem, de azt hiszem, kissé gyanakszik. Vagyis hagyja, hogy viseljem a kutyakoponyát, de nem örül neki. Tudom.

Apa egyszer megütött miatta – a koponya átrepült a szobán. Nem holmi mocskos kutya vagy, Willo! Nagyon dühbe gurult. De a koponya nem tört el. Gyűlöltem, amikor ezt csinálta, de másnapra elmúlt az érzés. Az ember nem gyűlölheti az apját. Előbb vagy utóbb valami nagyszerű dolgot akarsz neki mutatni, például, hogy fogtál egy nagy nyulat, vagy varrtál egy pár jó kesztyűt. Nem számít, hogy megvert az apád – azt akarod, hogy megtudja, mit csináltál.

Apámnak fura elképzelései vannak a dolgokról. Folyton azt hiszi, hogy a dolgok meg fognak változni, jobbra fordulnak, mint amilyenek voltak azelőtt. Azt mondja, az ember azt gondolja, hogy ő okozta ezt a hideget meg a havat, pedig nem. Apa azt mondja, hogy a hó azután jött, miután a tenger megszűnt működni. Azt is mondja, hogy a bolygó erősebb, mint az összes ember rajta, és különben is azt csinál, amit akar. Meg hogy nekünk tanulnunk kell. Mint a régmúltban. Általában ilyenkor kezd el beszélni a remény világítótornyairól.