Magyar Szilvia

Foci
a sarkcsillag alatt

Kossuth Kiadó

Kedves Olvasó!
Az itt olvasható történet teljes egészében kitalált. A valósággal kapcsolatos bármiféle egyezés vagy hasonlóság csupán a véletlen műve! A mű semmiféle önéletrajzi vonatkozású eseményt nem tartalmaz!

Sok szeretettel a 2001 novemberében Magyarországon játszó Finn Jégkorong-ligaválogatott játékosainak!

Benjy emlékére, mert „ami igazán lényeges,

az a szemnek láthatatlan…”

„De légy nyugodt, ha az a zord parancs

engem könyörtelenül sírba ránt,

ebben a könyvben lesz még némi rang,

és veled marad emlékem gyanánt.

Ha ezt átnézed, leglelkemet, a

néked szentelt részemet nézed át.

…

A mű kincse: amit tartalma ad,

és az ez itt, s ez teveled marad.”

(Shakespeare: 74. Szonett, Ford. Babits Mihály)

Egy olasz Finnországban

Verőfényes április reggel volt, bár igen hűvös, ahogy az már csak lenni szokott a finn április reggelekkel. Kimi Pellavapää, éppen tizenhat évvel az után, hogy helyet kapott az iskolai focicsapatban, befordult az Espoo FK stadionjához vezető úton. Próbajátékra igyekezett.

Kellemes légkör fogadta az összes újoncjelöltet a focipályán, mely Espootól északnyugatra feküdt. A város központja alig egy kilométerre volt. Kimi és a többiek a kispad mellett álldogáltak, és várták, hogy megjöjjön a klub vezetője, az edző, és a technikai vezető. Pellavapäänek szemet szúrt egy srác, aki láthatóan távol állt a többiektől, és a társaságot egyáltalán nem keresete. Már a kinézete sem arról tanúskodott, hogy egy átlagos finn lenne. Sötétbarna, dús, hullámos haja volt, és barna, melegséget sugárzó szeme. Kimi odament hozzá. Egyszerűen nem bírta elviselni, ha valaki ennyire kirekeszti saját magát, segíteni akart neki.

- Hello, Kimi Pellavapää. A barátaimnak egyszerűen Kimi. Mit csinálsz itt ilyen egyedül?

A másik fiú egy darabig csak nézett értetlenül, majd széttárta a kezét, jelezvén, hogy egy árva mukkot sem ért abból, amit az előbb hallott. Kimi vette a lapot.

- Do you speak English? – kérdezte.

- Yes, I do.

A beszélgetés innentől kezdve angolul folyt.

- Honnan jöttél? – kérdezte a finn.

- Olaszországból. Egészen pontosan az ASE Firenzétől.

- Hogyhogy?

- A klubom megegyezett az Espoo-FK-val, hogy játékos csere lesz, és amilyen pechem nekem lenni szokott, az Espoo edzője azt mondta a főnöknek, én kellek neki. Mivel három évig a Firenze rendelkezik a játékjogommal, muszáj volt jönnöm, ha meg akarok maradni az olasz elsőosztályban.

- Nem is vagy te olyan peches ember. Meglásd, jól elleszel itt. Most, hogy a történetedet tudom, egész nyugodtan bemutatkozhatsz.

- Alonso Calarvo – mondta az olasz, és kezet fogtak – a barátaimnak csak Al.

- Úgy látom ideje lesz valamit produkálni, megjöttek, akikre vártunk. Egyébként mi a posztod?

- Eddig balszélső középpályás voltam. Kíváncsi vagyok, most mit akarnak kihozni belőlem. Már minden létező poszton játszottam, de még a legutóbbi vált be a leginkább. Ezért vagyok itt.

- Nem értem, mi a bajod azzal, hogy itt vagy.

- Egyszerűen az, hogy nem otthon vagyok.

- Aha – mondta Kimi, és nekiláttak, hogy bebizonyítsák, volt értelme a meghívásnak.

Alonso helye biztos volt a csapatnál, és Kimi szerződtetésén sem gondolkoztak sokáig. Egy hét múlva már együtt edzőtáboroztak a csapat többi régi és új tagjával.

Az edzőjük, Hannu Kerman nagy tehetségnek tartotta Calarvót, de azt is egyből látta rajta, hogy a finn foci szokásos tempója túl gyors neki. Azonban a finn átlagtól eltérően nem mindig mindent mondott meg egyenes úton. Alonsóval is így tett. Minden különösebb bejelentés nélkül különedzésekkel próbálta meg növelni a fiú állóképességét. Csakhogy az olasz egyre inkább kezdte úgy érezni, hogy az edző pikkel rá. Ugyanakkor – joggal – úgy vélte, a többiek kinézik a csapatból. Ez egyrészt abból adódott, hogy rajta kívül mindössze három külföldi kapott helyet a keretben: két holland, akik nagyon jól kijöttek egymással, és egy brazil, aki viszont kiválóan beszélt finnül, így bárkivel képes volt kijönni. Másrészt a többiek nagyon is jól tudták, hogy mi van a különedzések mögött, és nem mindenki vette jó néven, ha valaki a csapatból megkülönböztetett bánásmódban részesült.

Alonsónak kezdett elege lenni, és mikor egy alkalommal újabb fárasztó külön feladatot kapott, kerek perec megmondta Kermannak, hogy ő ezt nem csinálja, ha valami baj van vele, azt igenis mondják a szemébe. Erre semmiféle választ nem kapott egészen az edzés végéig. Mielőtt elindult volna zuhanyozni, az edző megfogta a karját, és nem engedte el, amíg a többiek be nem mentek. Akkor megszólalt:

- Akarsz még az elsőosztályban játszani?

- Igen.

- Akkor el lehet indulni körbe az alapvonalon kívül, futva.

- Minek?

- Mert azt mondtam.

- Meddig?

- Amíg nem mondom, hogy elég. Gyerünk!

Alonso nem mert tovább vitázni. Remélte, hogy hamar vége lesz a dolognak, hát elindult. A csapat régebbi tagjai pontosan tudták, hogy jelen pillanatban egyáltalán nincs irigylésre méltó helyzetben az olasz. Főleg azért nem, mert tévedett. Csaknem négy órája futott a pálya körül, és kezdett kimerülni. Kerman pedig a világon semmi jelét nem mutatta annak, hogy „megunta” volna a dolgot. Calarvo a kimerültség végső határára érve összeesett.

- Nem gondoltam volna, hogy ilyen sokáig bírod – mondta az edző, és bement.

 Egyesek, köztük Kimi is, egy ideje az ablakból figyelték az eseményeket. Pellavapää elindult kifelé.

- Hová mész? – kérdezte a csapat egy régebbi tagja.

- Nem gondolod, hogy hagyom ott feküdni.

- Nem tanácsolom, hogy segíts neki. Nem jó a főnökkel ujjat húzni.

- Akár tanácsolod, akár nem, Mikko, én nem hagyom ott. Este fél kilenc van, az éjszaka pedig igencsak hűvösnek ígérkezik.

- Te tudod… - mondta Mikko Hermes, de a fiú ezt már nem hallotta.

- Hé, Alonso, fel tudsz állni? – kérdezte az olasz mellé hajolva.

- Meg sem bírok mozdulni.

- Gyere, segítek.

- Minek?

- Mert most mondtad, hogy egyedül nem megy.

- Majd felállok magam, ha megy egyedül is.

- Ne szórakozz ilyenekkel. Az éjszaka meg is fagyhatnál.

- Nem érdekel.

- De engem igen. Gyere szépen.

- Hagyj békén. Gondolom, most mindenki rajtam röhög.

- Most nagyon tévedsz. Nem biztos, hogy bárki más bírta volna ilyen sokáig – mondta Kimi, és ellentmondást nem tűrően felemelte, majd bevitte a szobájukba.

Lefektette az ágyára.

- Miért csinálod ezt? – kérdezte az olasz.

Kimi nem szólt semmit. A saját gondolataiba merülve várta, hogy Alonso elaludjon, majd ő is álomra hajtotta a fejét. Reggel nem ébresztette szobatársát. Egyébként ő volt az egyetlen, aki hajlandó volt egy szobába költözni az edzőtábor idejére Calarvóval. Ez azonban még véletlenül sem a nyelvi különbségekből adódott, hiszen a csapat minden tagja beszélt angolul. Sokkal inkább az volt a háttérben, hogy nem akartak angolul beszélni, csak azért, hogy a másiknak legyen kényelmesebb. Persze akadt ebben is kivétel.

- Al, ideje lesz felkelned, dél van – mondta Kimi.

- Lemaradtam a reggeli edzésről?

- Nem keresett senki.

- Minden tagom fáj.

- Hát, azt el is hiszem. A te tegnapi napod után nekem is fájna. Egyéb tekintetben mitä kuuluu?

- Tessék?

- Hogy vagy?

- Egész jól aludtam.

- Örülök neki. Zuhanyozz le, mindjárt ebédelünk.

- Van fogalmad róla, mi a bajuk velem a többieknek – kérdezte az olasz a fürdőszobából.

- Mármint Kermannak?

- Főleg neki.

- Lehet, hogy nem hiszed el, de a világon semmi. Akarom mondani, tegnapig semmi nem volt. Ha nem vetted észre, és ugyan honnan vetted volna, azért csinálja veled ezt a külön nagy felhajtást, mert az egyik legjobb játékosának tart, csak éppenséggel a gyorsaságod marad el a miénk mögött. Javítani akar rajta, de tegnap nem vette jó néven, hogy ellentmondtál neki.

- Ha ez igaz, akkor viszont az nem volt szép tőle egyáltalán, hogy ezt nem mondta a szemembe.

- Ebben tökéletesen igazad van. Meg kellett volna mondania.

- És a többieknek mi bajuk velem? – kérdezte Alonso miközben kijött a fürdőből.

- Egyrészről éppen az a megkülönböztetett figyelem, amit Kermantól kapsz. Másrészről az, hogy más vagy, mint mi. Olasz vagy, sokunknál nagyobb technikai tudással, és nem nem tudják, hanem csak egyszerűen lusták megértetni magukat veled. Az a kevés kivétel, akit nem a büszkesége akadályoz meg ebben, a tömeg után megy, egyszerűen, mert nem akar kilógni a sorból.

- És te miért nem?

- Nem úgy neveltek, meg… szóval… ez hosszú, na. Mindenesetre nagy javulást érhetnél el ilyen téren, ha megtanulnál finnül.

- Nem ejtettek fejre. Tudod te milyen nehéz ez a nyelv? Különben is beszélek olaszul, angolul, franciául, és semmi kedvem egy évnél tovább maradni itt, tehát feleslegesnek tartom.

- Én komolyan mondtam, hogy sokat segítene a helyzeteden. Gondold meg. Szívesen segítek.

- Köszönöm, és a tegnapit is.

- Igazán nincs mit.

Alonso a délutáni edzésen már részt vett, és valahogy egészen másképp állt hozzá bizonyos dolgokhoz. Nem érdekelte a többi csapattárs közönye, a játékra koncentrált.

Az edzőtábor másnap véget ért, és két nap múlva az első meccs várt a csapatra az új felállásban. Egyszerű, barátságos, felkészülési meccs volt. Mindenki legnagyobb meglepetésére az olasz volt az egyetlen újonc, aki helyet kapott a kezdő sorban. Mégpedig a szokásos posztján. Persze szép lassan a többiek is szóhoz jutottak, de például Kimi a szokásos jobb szélső csatár helyett bal szélső védőt játszott, ami nagyon rosszul ment neki. Alonso már a szünet előtt is fáradt volt, de a második félidő közepe táján kezdte úgy érezni, hogy alig áll a lábán. Lecseréléséről viszont szó sem volt. Kerman úgy döntött, végig kell játszania a mérkőzést, és ezen döntésén nem is változtatott. Döntetlent játszottak. A mérkőzés után Calarvo Kimivel beszélgetett.

- Nem lehet igaz, hogy van egy húszfős keretünk, és végigjátszatja velem a mérkőzést. Bárki máson mutatkoztak a kimerültség jelei, egyből lecserélte, de gyanítom, hogy az sem érdekelte volna, ha összeesek, nem cserélt volna le.

- Te csak ne panaszkodj! Legalább a saját posztodon játszhattál. Életemben nem voltam még bal szélső védő. Azt se tudtam hirtelen, hogyan érjek a labdához.

- Csak azt ne mondd, hogy el is fáradtál húszpercnyi játék után.

- Úgy nyafogsz, mint egy tízéves kölyök tornaóra után. Az egyetlen bajod az, hogy nyápic vagy.

- Hogy?

- Jól hallottad. Igenis el vagy maradva a fizikai felkészültségben a többiektől. Méghozzá fényévekkel.

- Ezt nem vártam volna tőled.

- Mit? Hogy a szemedbe mondom, amit gondolok? A múltkor éppen az volt a bajod, hogy Kerman nem tette. Jobb lesz, ha megtanulod, amíg nem késő: a finnek legnagyobb része őszinte a másikkal, és nem kerülgeti a dolgot, mint macska a forró kását, hanem megmondja az igazat. Lehet, hogy egy kicsit kemény voltam, de sajnos az igazság sokszor fáj.

- Leginkább az fáj, ha egy finnel próbálsz meg barátságot kötni.

- Makacs vagy és érzékeny. Ez nem jó párosítás. Tanulj meg hajlani a jó szóra!

- Ebből elég. Nem hallgatlak tovább – mondta Alonso, és faképnél hagyta Kimit.

A következő edzésen, melyet két nap múlva tartottak, Al nagyon letört volt. Alig várta, hogy beszélhessen Kimivel, de a finn szóra sem méltatta. Calarvo várta, hogy esetleg odamegy hozzá, de nem tette. Az olasz pontosan tudta, hogy a bocsánatkérés most az ő dolga lenne, de a lelke nem vitte rá. Egyszerűen nehezére esett az ilyesmi, mint a legtöbb olasznak általában. Kiminek elég volt ránéznie, tudta, hogy mi jár a fejében, de most az ő büszkesége is nagyobb volt a kelleténél. A mostani, sőt, még a következő, és az utána következő edzés is így telt el. Végül Alonso nem bírta tovább.

Egyik reggel kopogtak Kimi ajtaján. Őszintén meglepődött, amikor kinyitotta.

- Hát te hogy kerülsz ide?

- Úgy éreztem, muszáj bocsánatot kérnem. Ne haragudj rám, igazad volt.

Al szinte szó szerint szenvedett, mialatt kimondta ezt a két mondatot.

- Komolyan mondom, ha nem látom, nem hiszem el, hogy valaki képes ennyire szenvedni egy bocsánatkéréstől. De nekem nem tartoztál vele. Mindenesetre tőlem sem volt túl elegáns, amit a fejedhez vágtam. Felejtsük el.

- Szerintem is.

- Ó, de neveletlen vagyok! Gyere be!

Késő délutánig beszélgettek. Vagyis leginkább csak Alonso beszélt, Kimi, szokásához híven szívesebben hallgatott. Meghallgatta Calarvo egész élettörténetét, de az olasz mese végeztével nem kerülhette el, hogy ő is mondjon néhány szót magáról. Próbált rövid lenni.

- Az egész úgy kezdődött, hogy négyéves koromban meghalt a papám.

- Beteg volt?

- Nem. A világon semmi baja sem volt, baleset érte egy focimeccsen. Kapus volt, és olyan szerencsétlenül vetődött a labdáért, hogy nekiesett a kapufának. Kómába esett, és két nap múlva meghalt.

- Sajnálom.

- A mamám nagyon nem akarta, hogy focizzak, de belátta, hogy jobb, ha nem erőlködik annyira, mert én akkor is ezt fogom csinálni, ha a fene fenét eszik is.

- És most mit szól hozzá?

- Már semmit. Ő is meghalt két éve, de erről végképp nem akarok beszélni. Azóta majdnem egyedül lakok itt.

- Mi az, hogy majdnem egyedül?

- Ez a szőrpamacs az én kutyám. Egyik reggel itt találtam a ház előtt. Azóta velem él. Meg időnként Kristivel, a barátnőmmel, ha én nem vagyok itthon. És néha akkor is, ha itthon vagyok.

- Hát ezt jól körülírtad. Egyszóval nem laktok együtt, legalábbis egyelőre.

- Pontosan.

- És mi a kutyád neve?

- Takku. Egy hétig próbáltam kifésülni a sok gubancot a szőréből.

- És?

- Ja, persze. Takku, vagyis gubanc. Valahogy azért sikerült – nevetett Kimi. – És ha már itt tartunk, neked van valakid?

- Igen, és legnagyobb sajnálatomra egyelőre képtelen utánam jönni.

- Ez a te legnagyobb bajod, igaz?

- Így is fogalmazhatunk – mondta Al, miközben az órájára nézett. – Ne haragudj, de most el kell mennem.

  Amikor a másnapi edzésen találkoztak, Alonsónak láthatóan nagy gondja volt. Magában ült a kispadon. Kimi odament hozzá.

- Rá fogsz lépni, haver.

- Mire?

- Hát az orrodra, ha továbbra is így lógatod. Mi a gond?

- Tudod – kezdte Al – baj van otthon. Ugyanis a klubom csődbe ment. Ami azt jelenti, hogy itt állok szerződés nélkül az egész idényre, a világ végén. Természetesen, akit velem cseréltek, most visszajön, így még itt sem maradhatok. De ez a problémáim egyik része, mert a csapatom fizette volna a szállodai számláimat, de nem tette, így tekintélyes tartozással a hátam mögött kitettek a szállóból. Arról nem is beszélve, hogy már egy hónapja egy vasat sem láttam a fizetésemből, tehát most néhány ezer lírával a zsebemben mehetek, amerre látok. Ez minden, szóra sem érdemes.

- Pesszimista, és cinikus vagy.

- Köszönöm szépen.

- Biztos, hogy nem maradhatsz itt?

- Kerman épp most próbál valamit eszközölni a nagyfőnökkel, de nem hiszem, hogy sokra fog menni vele.

Alighogy kimondta, megjött az edző. Látszott rajta, hogy igazán mindent megtett, amit csak lehet. Ránézett a padon ülő fiatalokra, mélyet sóhajtott, majd angolul szólalt meg.

- Nos, az olasz fiatalemberrel közölnöm kell, hogy…

Alonso vett egy mély levegőt, és felkészült a legrosszabbra.

- … egy aprócska csatát megnyertünk, de, hogy a háború is a miénk legyen, ahhoz erősen bizonyítani kell. Amennyiben bebizonyítod, hogy helyed van a csapatban, amire összesen két hónapot kaptunk, akkor maradhatsz; és nagyon ajánlom, hogy beváltsd a főnök hozzád fűzött reményeit, mert én személyesen kezeskedtem azért, hogy te vagy az egyik legjobb védőnk. Remélem értettük egymást. Mostantól semmi lazsálás, csak a munka.

Kemény szavak voltak ezek, de Al pontosan tudta, hogy nincs más választása, eleget kell tennie az elvérásoknak. Szinte törhetetlen lelkesedéssel mondta:

- Mindent megteszek, ami csak tőlem telik.

- Nagyon helyes. Ez a legkevesebb – mondta Kerman, és elindult a kezdőkör felé.

- És köszönöm – nyögte ki végül az olasz. Mi tagadás, egy kicsit nehezére esett.

- Ne köszönd! Nem lesz fenékig tejfel! – szólt vissza az edző. – Öt perc múlva kezdünk!

- Na, az egyik része meg is van oldva – mondta Kimi.

- Most már csak valami szállás, és vacsora kell. Meg háromhavi fizetésem előre, hogy rendezzem a számláimat, és megéljek valamiből. Csakhogy erre nem is számíthatok, ugye?

- Valahogy úgy. Pää pystyyn! Ki fogok találni valamit.

Kimi egész edzés alatt törte a fejét valamin. Annyira el volt foglalva a gondolataival, hogy egyetlen pontos passzot sem volt képes adni, és fogadni sem tudta azokat. Semmire sem volt képes koncentrálni. A felkészülés végeztével mindenki az öltözőbe iparkodott. Kerman utánuk szólt:

- Calarvo, Hyrkäs, Pellavapää maradnak!

A három hívott kivált a befelé igyekvők gárdájából, és odamentek az edzőhöz.

- Beteg vagy? – kérdezte Kimit.

- Nem, csak…

- Csak nincs! Csak néhány felülés van. Itt helyben neki lehet látni, majd mi arrébb megyünk. Szólok, ha elég lesz.

Az olasz pontosan tudta, hogy körülbelül mit jelent az utolsó mondat. Kicsit arrébb mentek. Az edző elővett egy stoppert, kijelölt pontosan hatvan métert, Juha Hyrkäst, és Alonsót a táv egyik végére küldte, ő pedig stopperjével a „célhoz” állt. Kimi látta, hogy mit akar, és tudta, hogy Juha a leggyorsabb futó az egész csapatban, mivel kölyökkoruk óta ismerték egymást.

- Hatvanméteres sprint, ismerős, ugye? – kérdezte edzőjük. – Felkészülni, vigyázz, kész, rajt!

Alonso több mint három másodperccel maradt le a végén. Kerman felírta Hyrkäs idejét egy darab papírra, és Al kezébe nyomta.

- Van rá tíz napod – mondta – most mehettek. – Ezzel odament Kimihez. – Szóval, „csak mi”?

- Rendben, tudom, hogy ma pocsékul játszottam, és elnézést kérek. Amennyire rajtam áll, többet nem fordul elő.

- Ajánlom is. Mára végeztünk. Illetve még valami. Látom, jóban vagy ezzel az olasz fiúval, igaz?

- Valahogy úgy.

- Nem szeretném, ha mennie kéne, ahhoz túl jó.

- Egyetértek. Majd meglátom, mit tehetek – mondta Kimi, és elindult az öltöző felé.

Pontosan tudta, hogy az edző nem fogja kimondani, hogy szeretné, ha segítetne Alonsónak, de ő is finn volt, tizenhat éves focimúlttal. Megtanulta megérteni, mi van a szavak között. Al már átöltözve várta, és megrökönyödve nézte a kis cetlit.

- Várj, rögtön készen leszek én is. Egyébként ne vedd nagyon a szívedre, hogy kikaptál tőle! A srác már nyolcéves korában is két másodpercet vert a saját korosztályára. És nem csak hatvan méteren.

- Igen, de kaptam tíz napot, hogy holtversenyt fussak vele. Legjobb lenne összepakolni a cuccomat, és felülni a legközelebbi firenzei járatra.

Kimi kikiabált a zuhany alól:

- Nyápic vagy.

- Igazad van, de egyelőre még azt sem tudom, hogy hol töltöm az éjszakát.

A finn törölközőbe csavarva jött elő. Nedves, lenszínű haja égnek állt. Mulatságos volt, ahogy ilyen kinézettel komoly arcot vágott.

- Ha tudni szeretnéd, egész edzés alatt gondolkodtam.

- Látszott rajtad – nevetett az olasz.

- Ez nem vicces! Van egy javaslatom. Nekem van egy nem túl kényelmes, de lakható üres szobám. Ha képes vagy együtt élni, normális ember módjára velem, és képes vagy bizonyos normákat betartani, megosztani a kötelességeket, és egyebek, akkor szívesen látlak.

- Képes vagyok, de erről szó sem lehet.

- Az éjszakák még mindig eléggé hidegek odakint.

- De nem akarok visszaélni mások jóindulatával.

- Hol a pakkod? Dobd be szépen a kocsimba, aztán menjünk! Aztán majd segítek túlélni ezt a két hónapot, meg a többit.

- Ezt hogy érted?

- Soha ne mond, hogy valamit nem tudsz, amíg engem ismersz.

Az utat szótlanul tették meg. Alonsónak nem volt sok kedve fecsegni, Kimi pedig amúgy sem volt túl beszédes. Mikor hazaértek a finn körbevezette új lakótársát. A kis ház a város szélén állt, alig néhány méterre a közeli erdőtől.

- Aludd ki magad, holnap sok dolgunk lesz – mondta Kimi.

Másnap mindketten korán ébredtek.

- Tudsz főzni? – kérdezte reggeli készítés közben a finn.

- Minden olasz tud. Még elég kicsi korunkban megtanítanak rá minket a szüleink.

- Akkor ma te vagy a soros. Szeretem az olasz konyhát. Reggeli után elmegyünk futni egy kicsit.

- És én addig mit csináljak?

- Mit gondolsz, kivel fogok futni menni?

- Takkuval.

- Tévedés! Mi ketten fogunk futni.

- De én nem szoktam.

- Meg is látszik rajtad. Feleslegesen szaporítod a szót. Mától ez neked is, és főleg neked kötelező program.

- Ki mondta, hogy ezentúl megszabhatod az edzéstervemet?

- Segíteni szeretnék, világos? Felfogtad, hogy az egyetlen lehetőséged, ha legalább fizikailag beilleszkedsz ebbe a csapatba? Értsd már meg végre, hogy semmi rosszat nem akarok neked!

Kimi már majdnem kiabált. Egyszerűen nem tudta megérteni, hogy lehet valaki ilyen értetlen.

- Jól van, elismerem, hogy lassú vagyok, és időnként talán egy kicsit lusta is. Igazad van, de azért nem kell kiabálni.

A finn nem szólt semmit. Reggeli után futni indultak. Alonsót nagyon zavarta, hogy nem kocoghat a megszokott, kényelmes tempójában, de később felvette a ritmust. Az is bosszantotta, hogy Kimi egy árva szót sem szól hozzá. Már jó darabot megtettek, mikor a finn kezdett lemaradozni. Egyszer csak arra eszmélt Calarvo, hogy barátja nincs mellette, hanem kissé arrébb egy kőnek támaszkodva áll. Amint közelebb ért hozzá, látta, hogy erősen vérzik az orra.

- Mi van veled? – kérdezte Al.

- Fogalmam sincs. Úgy három hónapja kezdődtek ezek a dolgok. Időnként roppant gyengének érzem magam, és néha nagyon vérzik az orrom. De csak múló rosszullétek, majd ez is elmúlik.

- Voltál vele orvosnál?

- Nem, ilyen piszlicsáré ügyekben nem mászkálok orvoshoz. Különben az egész napomat ott tölthetném.

- Nagyon rosszul teszed! Legalább a csapatorvosnak megmutathatnád magad.

- Rendben, ha nem múlik el, elmegyek az orvoshoz.

- Ilyenekkel nem szabad játszani! Nagyon felelőtlen vagy magaddal szemben. Segíthetek valamit?

- Van nálad papírzsepi?

- Van. Gyere szépen, hazamegyünk, és alszol egyet. Meglátod, sokkal jobb lesz utána.

Legnagyobb meglepetésére Kimi nem ellenkezett, alig volt jártányi ereje. Otthon lefektette a finnt.

- Én elvagyok itt, viszont neked be kell fejezned az edzést.

- Komolyan gondolod, hogy itt foglak hagyni?

- Máskülönben nehéz lenne. Kérlek, ne ellenkezz, menj, és végezd a dolgodat. Egy fél óra múlva már kutya bajom sem lesz. Komolyan mondom. Már csak kilenc napod van.

- OK, de a közelben maradok, és időnként benézek.

- Jó, jó, csak menj egész nyugodtan.

Alig fél óra múlva Kimi éktelen csörömpölést hallott a szomszéd szobából. Tényleg jól érezte már magát, így hát felkelt, hogy kiderítse a zaj okát. Kisvártatva Alonso rohant be a bejárati ajtón, és szabadkozni kezdett.

- Igazán véletlen volt – mondta.

- Mi? – kérdezte Kimi, miközben kinyitotta a szobaajtót.

- Hát az, hogy kirúgtam az ablakot – jött a válasz, de már teljesen feleslegesen, mert a kérdező a saját szemével látta.

- Igazán nagyon ügyes vagy.

- Mondtam, hogy sajnálom.

- Jól van, na. De én akkor sem tudtam volna eltalálni azt a kis ablakot, ha akarom. Rögtön hívok egy üvegest. Ha még valamelyik útban van, lődd ki gyorsan, hogy egyszerre túlessünk rajta.

- Ez egyáltalán nem vicces, mondtam, hogy nem volt szándékos.

- A hátsó udvaron van egy kapu, ha gondolod, arra játszhatunk.

- Hogy is ne! A te állapotodban?

- Kutya bajom, komolyan, tényleg.

Kiminek valóban nem volt semmi baja, legalábbis látszólag. Végigfocizták a fél délelőttöt. Mindketten tudtak a másiknak meglepetést okozni. Az olasznak még mindig túl gyors volt a finn tempó, de Kimi időnként csak tehetetlen szemlélője volt Alonso parádés cseleinek. Pellavapää a kapuban is megállta a helyét.

- Voltál valamikor kapus? – kérdezte tőle Calarvo.

- Soha az életben.

- Pedig nagyon jól csinálod.

- Csak annyira, mint te.

- De én egyszer voltam kapus hat hónapig a suli csapatában. Bár lehet, hogy ez nálad apai örökség.

- Nekem most el kell mennem a városba. Ha megmutatom, mi hol van, meg tudsz főzni?

- Minden további nélkül, csak mondd meg, mit ennél szívesen.

- Azt rád bízom, csak olasz legyen. Az egyik legnagyobb hibám sportoló létemre ugyanis az, hogy szeretem a hasamat. A hasam meg szereti az olasz konyhát. Mi tagadás, egy kicsit ez is közrejátszott abban, hogy úgy döntöttem, szívesen látlak, mint lakótársat.

- Ez most csak vicc, ugye?

- Az is van benne, meg némi igazság is.

Délután fél kettőkor már a terített asztalnál ültek. Kimi már az előételnek is furcsa ízét érezte, de próbálta figyelmen kívül hagyni. Igazából Al sem tudta mire vélni a dolgot, de a turpisságra csak a pasta feltálalása után derült fény. Mindketten édesnek, ugyanakkor sótlannak találták.

- Most komolyan, mondd már meg, hogy mi a csudát műveltél ezzel az étellel – méltatlankodott a finn.

- Azt én is nagyon szeretném tudni.

- Minek tettél bele cukrot?

- Nem tettem!

- Amit nem tettél, az a só.

Kiminek eszébe jutott valami. Odament a fűszeres szekrényhez, és levette a só-, és a cukortartót.

- Melyikből tettél bele? – kérdezte az olaszt.

- Gőzöm nincs, ezek teljesen egyformák. Miért?

- Mert az egyik a sótartó, a másik a cukortartó.

- És szerinted honnan tudjam, hogy melyik másik?

- Rá van írva.

- Az lehet, de ha nem tudnád, egy árva szót sem beszélek finnül!

- OK, a sokeri a cukor, a suola a só, világos?

- Most, hogy mondod.

- Még az a jó, hogy egérmérget nem tartok itthon – nevetett a finn. – Ne aggódj, egy fél órán belül megoldom a helyzetet – mondta, és ismét bement a városba.

Alonso meglehetősen sértve érezte magát. Fél óra múlva azonban még inkább. Ugyanis vendéglátója két pár szótárral, és némi gyorsétkezdés koszttal érkezett haza.

- Igazán nem tudom, mit képzelsz magadról! – kiabálta az olasz sértődötten, és becsapta maga mögött a szobája ajtaját.

Kimit nem igazán zavarta az ügy, inkább jóízűen elfogyasztotta az ételt, és munkához látott. Elővett egy rakás fehér, öntapadós cetlit, és minden – a házban fellelhető – dologra kiragasztotta a finn nevét. Ennek végeztével fogott egy nagyobb matricát, és jó nagy számokkal ráírta Hyrkäs idejét, aztán kiragasztotta Alonso szobájának ajtajára, úgy, hogy éppen szemmagasságban legyen az olasznak. Al sem kuksolt sokáig a szobájában, mert bármilyen sértődött is volt, nagyobb volt az éhsége a sértődöttségénél. Mikor kilépett jól látta, hogy minden teli van ragasztgatva mindenféle fura szóval, de megpróbálta figyelmen kívül hagyni. Kimit kereste. Amint megtalálta, megkérdezte:

- Megmondanád, hol van az ebédem?

- Megettem.

- Mi az, hogy megetted?

- Ha nálunk valaki a szobájába vonul, azt jelenti, hogy az adott étkezést letudta. Én pedig nem akartam kidobni a kaját, úgyhogy megettem.

- Én viszont éhes vagyok.

- A város szélén van egy gyorsétkezde, rögtön az első sarkon, ahogy beérsz Espooba. Az csak másfél kilométer. Ha sietsz, még odaérsz zárás előtt. Öt perc múlva négy óra. Akkor zárnak. De siess haza, mert négy után öt perccel el kell mennem valahová, és csak hatra jövök meg, az ajtót pedig nem hagyom nyitva.

Alonso futóra vette a dolgot. Amint kilépett az ajtón Kimi az órájára nézett. Pontosan tíz perc múlva szinte beesett az ajtón az olasz.

- Remélem nem késtem el. Mehetsz.

- Három kilométer tíz perc alatt, tőled még viszonylag tűrhető teljesítmény.

- Nem kellene iparkodnod? El fogsz késni.

- Honnan?

- Nem mondtad, hová készülsz.

- Persze, mert nem készülök sehová.

Alonsónak kezdett derengeni, hogy mi a helyzet. Kimi folytatta:

- Fogadjunk, hogy a nagy sietségben azt sem vetted észre, hogy a kajálda este hétig nyitva van.

- Megfojtalak!

- Csak lassan a testtel! Nem mindenki díjazná.

- Miért csinálod ezt velem? – kérdezte csüggedten az olasz.

Kimi odament hozzá, szembe állt vele, a vállára tette a kezét, és mélyen belenézett csüggedt barna szemeibe.

- Ne haragudj – mondta –, de nem akarom, hogy elmenj a csapattól. Próbálok valamit segíteni, de a nyílt segítőszándékra mindig ellenvetéssel reagálsz. Csak egy kis csel volt, igazán nem bántani, és még kevésbé szívatni akartalak. Lehet, hogy most nagyon ügyetlennek érzed magad, és azt hiszed, lenézni és piszkálni akarunk. De az igazság az, hogy Olaszországban én lennék ugyanilyen elveszett. Hiába tudnám lefutni a védősort, ha közben négy-öt ilyen jó védővel kerülnék szembe, mint te. Egészen biztos, hogy nem jutnék el a kapuig. Azt is tudom, hogy neked most túl sok problémád volt egyszerre, és ezzel nem könnyű együtt élni. Tudom, mert amikor a mamám meghalt, nagyon ki voltam borulva, és olyankor minden mindenféle az embernek, csak nem könnyű. De foci itt is van, és most neked kell alkalmazkodni, nem pedig fordítva, mert, ha nem, akkor el kell menned, és én ezt nagyon nem akarom. Érted, kicsi olasz? Alig ismerlek, de úgy szeretlek, mintha az öcsém lennél. Hagyd, hogy segítsek!

- Ígérem, eztán egy szót sem szólok, csak tudjam, hogy mi miért van.

- Én meg azt ígérem, hogy eztán midig mindenről tudni fogod, hogy miért van – mondta Kimi, és átölelte Alonsót.

Ettől kezdve a barátság szent, és megbonthatatlan volt közöttük. Mert az olaszok vigyáznak a baráti kapcsolataikra, történjen bármi. A finnek pedig igaz, hogy nehezen barátkoznak, de barátságuk kitart egy életen át.