Joanna Trollope

Értelem

és érzelem

Kossuth Kiadó

Tartalom

I. rész

II. rész

III. rész

Impresszum

Louise-nak és Antóniának

I. rész

1

Magas, kazettás ablakukból pazar kilátás nyílt, ebben mindannyian egyetértettek. Ráláttak a sussexi parkra, melyet kétszáz éve terveztek és többnyire akkor is ültettek, hogy a norlandi kúria szerencsés lakói megcsodálhassák, mire képes a természet, ha emberi kéz megszelídíti. Voltak itt zöld lankák, romantikus vízfelületek, pompás facsoportok alatt legelésző birkák és őzek. Az elszórva elhelyezett, kecses fakorlátokkal kiegészülve a látvány a konyhából a Dashwood család számára maga volt a tökély.

– És most – tárta szét két karját anyjuk színpadiasan a nyitott konyhaablak felé – itt kell hagynunk mindezt. Ezt a… ezt a paradicsomot! – Hallgatott egy ideig, majd halkabban, de jelentőségteljesen hozzátette: – Miatta!

Mindhárom lány csendben figyelte. Még Marianne, a középső sem szólt semmit, pedig ő teljes mértékben örökölte anyjuk dráma iránti fogékonyságát, lobbanékony természetét. Ám a hosszú évek tapasztalatai alapján tisztában voltak azzal, hogy ezzel még nincs vége. Várakozás közben tekintetükkel a konyhaasztal lesúrolt lapját fürkészték, a mintás porcelánkancsóban elrendezett kerti virágokat, a csorba, de szép teáscsészéket. Nyugodtan ácsorogtak, levegőt is alig vettek – mindhárman várták a következő tirádát.

Belle Dashwood továbbra is sóvárogva csodálta a kilátást. A lányok apja – a nemrégiben döbbenetesen váratlanul elhunyt apa – nevezte el őt Belle-nek. A maga érzelmes, lovagias modorában kijelentette, hogy a Belle név tökéletesen illik viselőjére, egyébként pedig az Isabella hiába cseng igen előkelően, túlságosan hosszú a mindennapi használatra.

Így lett Isabellából Belle több mint húsz évvel ezelőtt. És így lett belőle idővel csendben, feltűnés nélkül Belle Dashwood, aki (minden bizonnyal) Henry Dashwood felesége, valamint (egészen bizonyosan) Elinor, Marianne és Margaret édesanyja. Mindenki szép családnak tartotta a nyíltszívű férfit, csinos, művészi hajlamú feleségét és elragadó lányaikat. Modoruknak és megjelenésüknek hála általános szeretet övezte őket, így amikor Henryt az a szerencse érte, hogy gyermektelen agglegény nagybátyja felajánlotta neki, hogy Belle-lel és a lányokkal költözzön be vidéki kúriájába, az egész világ velük örült. Boldog, de aggasztóan szűkös anyagi körülményeket biztosító életükből érkeztek a megszámlálhatatlan hálószobával rendelkező Norland Parkba, ami barátaik többsége szemében varázslatos eseménynek tűnt, s bizonyította, hogy időnként érdemes légvárakat építeni.

Az öreg Henry Dashwood, a fiatal Henry nagybátyja maga is romantikus álmodozó volt. Sokan szerették, egyfajta önjelölt urasága volt az egész vidéknek: bőkezűen támogatta a helyi közösséget, és készséggel nyitotta meg Norland kapuit mindenféle jótékonysági esemény előtt. Egész életében ott lakott, gondját viselte vénkisasszony nővérének, és csak a hölgy halála után ébredt rá arra, hogy a házba több élet kellene, mint amennyit ő maga biztosítani tud. Ezt a felismerést hamarosan egy másik is követte: eszébe jutott, hogy létezik egy szeretetre méltó, noha kevéssé sikeres örököse, Henry. Ő az idősebb Dashwood régóta halott húgának egyetlen gyermeke volt, és a hírek szerint olyan jövedelemből tengette életét, amilyenhez az öreg Henry véleménye szerint egyetlen Dashwood sem alacsonyodhat le. Audienciára hívta hát unokaöccsét, aki egy roppant vonzó hölgy társaságában, valamint külön örömére két kislánnyal és egy csecsemővel érkezett. Megálltak Norland hatalmas előcsarnokában, megilletődötten, csodálkozva néztek körül, az öreg Henry pedig nem tudott ellenállni a késztetésnek, kitárta karját, majd ott és akkor felkiáltott, hogy szívesen látja őket, költözzenek hozzá, legyen Norland örökre az ő otthonuk is.

– Boldog leszek – jelentette ki az érzelmektől remegő hangon –, ha ismét élettel és zsivajjal telik meg a birtok. – Könnyes szemmel pillantott a gyerekekre. – És ha lerúgott gumicsizmáitokat láthatom majd a bejárati ajtó előtt. Drágáim! Ó, drágáim!

Most pedig Elinor anyját nézte, és nagyot nyelt. Abból semmi jó nem sül ki, ha hagyja, hogy túlságosan felizgassa magát, és Marianne-t is óvni kellene a heves érzelmektől. Belle ugyan nem szenvedett az asztmától, ami elvitte a lányok apját, és ami Marianne-t olyan drámaian, ijesztően törékennyé tette, mégis jobb volt elkerülni, hogy Belle-t elragadják az indulatai, mert ha elveszítette az önuralmát – ami igen gyakran előfordult –, annak mindig sírás lett a vége. Igazi sírás. Elinor néha eltűnődött azon, milyen sok időt és energiát fecsérel az egész Dashwood család sírásra. Finoman megköszörülte a torkát, emlékeztetve anyját, hogy még mindig rá várnak.

Belle kissé megremegett, felsóhajtott, majd szinte álmodozva így szólt:

– Tudjátok, apátokkal érkeztem ide.

– Igen – felelte Elinor, ügyelve arra, hogy a hangja ne legyen türelmetlen –, tudjuk. Mi is akkor jöttünk ide.

Belle hirtelen a legidősebb lánya felé fordult, és majdhogynem vádaskodva nézett rá.

– Azért jöttünk Norlandba, mert hívtak bennünket. Apátok és én azért költöztünk ide veletek, hogy gondját viseljük Henry bácsinak. – Kis szünet után szelídebb hangnemben hozzátette: – A drága Henry bácsinak!

Ismét csend állt be a beszélgetésbe, csak Belle ismételte meg magának halkan:

– A drága Henry bácsinak…

– Annyira azért nem volt drága – ellenkezett Elinor. – Elvégre nem rád hagyta a házat. Sőt még annyi pénzt sem hagyott ránk, amiből megélhetnénk.

Belle kissé dacosan felszegte az állát.

– Mindent apátokra akart hagyni. Csak éppen apátok… – a hangja elcsuklott.

– Meghalt – segítette ki Margaret. Két nővére rátámadt:

– Most komolyan, Mags…

– Fogd be, fogd már be, ku…

– Marianne! – pirított rá Belle középső lányára.

Marianne szemébe azonnal könnyek szöktek. Elinor szorosan átölelte a vállát. Gyakran belegondolt, milyen szörnyen nehéz lehet Marianne-nek, aki mindent ennyire a szívére vesz. Fárasztó lehet minden eseményre úgy reagálni, mintha az egész világ érzelmeit kellene tolmácsolnia. Szorosan ölelte hát húgát, hogy megnyugtassa, és mély levegőt vett.

– Nos – mondta olyan higgadtan, ahogyan csak tudta –, szembe kell néznünk a tényekkel. Apa meghalt, és nem mi örököltük a házat. A drága Henry bácsi ugyanis nem apára hagyta a házat, de még csak egy jelentősebb összeget sem szánt neki. Öreg korára teljesen elvarázsolta, hogy született még egy unokaöccse, így aztán mindent rá hagyott. Pontosabban Johnra.

Marianne most már kevésbé reszketett. Elinor engedett a szorításon, és inkább az anyjára figyelt. És megismételte, amit az előbb mondott, ezúttal kissé hangosabban:

– Johnra hagyta Norland Parkot.

Belle rosszallón a lánya felé fordult:

– De hát ezt kellett tennie, drágám!

– Dehogy kellett.

– De igen. Az olyan kúriák, mint a Norland, a fiú utóddal rendelkező örökösökre szoktak szállni. Ez mindig is így volt. Ezt nevezik az elsőszülött jogának. Norland csak addig volt apátoké, amíg élt.

Elinor elvette a kezét a húga válláról.

– Mi nem a királyi család vagyunk, mama! – csattant fel. – Itt nem trónok örökléséről van szó.

Margaret szokásához híven az iPod fülhallgatójával babrált, amelynek zsinórját szórakozottan mindig egy nagy csomóba gubancolta össze. Most felpillantott, mintha hirtelen megértett volna valamit.

– Egyébként meg – jegyezte meg mosolyogva –, te nem sok mindent örökölhettél volna apától, hiszen nem vett feleségül.

– Hogy mondhatsz ilyet? – visított Marianne.

– De hát ez az igazság!

Belle lehunyta a szemét.

– Kérlek…

Elinor a kisebbik húgára nézett.

– Csak azért, mert tudsz valamit, Mags, vagy azt hiszed, hogy tudsz valamit, még nem kell feltétlenül ki is mondanod.

Margaret megvonta a vállát, ami azt jelentette, hogy a dolog nem érdekli onnantól kezdve. Az osztálytársaival folyton ezt csinálták, és amikor valaki rájuk szólt, három ujjukat lefelé fordítva mutatták, hogy M, azaz mindegy.

Marianne megint sírva fakadt. Elinor nem ismert még egy olyan lányt, aki könnyes arccal is olyan elragadón nézett ki, mint Marianne. Az ő orra sosem dagadt meg, sosem pirosodott ki. Képes volt elérni, hogy a hatalmas könnycseppek úgy csordogáljanak lassan lefelé az arcán, hogy egy volt barátja egyszer sóvárogva megjegyezte, legszívesebben lenyalná őket Marianne álláról.

– Kérlek, ne csináld ezt! – könyörgött Elinor.

– Imádom ezt a házat… – felelte Marianne elhaló hangon.

Elinor körülnézett. A konyha nem csupán szinte fájdalmasan ismerős volt számára, de egyben megtestesítette a norlandi élet lényegét is: hatalmas mérete és elegáns, XVIII. századi arányai meleg hangulatot árasztottak, amit még inkább hangsúlyoztak Belle bohém lakberendezési ötletei, szín- és textilválasztásban megmutatkozó csalhatatlan ízlése, valamint a mindenkit megtévesztő meghitt kopottság. Ez a konyha szemtanúja volt minden családi étkezésnek, minden érzelmi viharnak, minden ünnepnek és szinte minden leckének. Henry bácsi hosszú órákon át pihent a takaróval leterített fotelben, whiskys pohárral a kezében, nógatva a lányokat, hogy nyugodtan tegyenek olyasmit, amire felkapja a fejét, sőt amin akár meg is botránkozik. A lányok apja gyakran ücsörgött a hatalmas étkezőasztal végében álló karosszékben, ott rajzolt, olvasott, de őt mindig meg lehetett zavarni, mindig készen állt arra, hogy vigaszt nyújtson, mással foglalkozzon. Elviselhetetlennek tűnt, hogy az életükből ezután hiányozni fog ez a konyha, az összes hozzá kötődő emlékkel együtt.

– Mi is imádjuk – felelte ingerülten a húgának.

– Úgy érzem, mintha… mintha itt születtem volna! – kiáltott fel Marianne, szavait széles, színpadias gesztusokkal kísérve.

– Mi is úgy érezzük – ismételte meg Elinor határozottan.

Marianne ökölbe szorított kézzel érintette meg a kulcscsontját.

– Nem, én ezt itt érzem. Érzem, hogy Norlandba tartozom. Lehet, hogy máshol nem is fogok tudni játszani. Lehet, hogy soha többé nem fogok tudni gitározni.

– Dehogy nem!

– Drágám! – szólt Belle Marianne-nek remegő hangon. – Drágám…

– Nehogy te is rákezdd! – intette Elinor elcsigázottan Margaretet.

A lány ismét megvonta a vállát, de az ő szemében nem voltak könnyek. Inkább kissé lázongónak tűnt. De tizenhárom éves lévén ez elég gyakran előfordult vele.

Elinor felsóhajtott. Nagyon fáradt volt. Hetek óta elgyötörtnek érezte magát, sőt a hetek néha hónapoknak tűntek. Belefáradt az öreg Henry bácsi gyászolásába, majd a még nagyobb fájdalomba és döbbenetbe, amikor apját vitték kórházba. Először úgy tűnt, csak a szokásos asztmarohamról van szó, melyet a kék inhalátor általában helyrehozott. Ezúttal azonban nem segített. Borzalmas volt látni apjukat levegő után kapkodni, mintha valaki láthatatlan párnát szorítana az arcára, és szörnyű volt a kórházba száguldó mentőautó látványa is, amelyet a félelemtől megbénulva követtek a saját autójukkal. Az ügyeleten kissé megkönnyebbültek, majd a magán kórteremben még jobban fellélegeztek, amikor apjuk el tudta mondani nekik, hogy a fiát, Johnt szeretné látni. Aztán John látogatása után jött még egy roham, amikor egyikük sem volt az apjuk mellett. Egyedül volt abban a műanyagokkal teli, névtelen kórteremben a rengeteg cső, monitor és szívfigyelő berendezés között, majd a kórházból éjjel kettőkor telefonáltak Norlandba, hogy közöljék a családdal, hogy Henry Dashwood nem élte túl a rohamot, nem tudtak már segíteni megviselt szívének, hogy meghalt.

Akkor is a konyhában gyűltek össze mindannyian, amikor visszatértek utolsó, értelmetlen kórházi útjukról. Hajnal volt, mind a négyen némán süppedtek a bánatba, a döbbenetbe és a fáradtságba. Körbeülték az asztalt, és úgy szorongatták a teás bögréket, mintha azok mentőkötelek lennének. Belle ezt a pillanatot választotta arra, hogy emlékeztesse őket azon a fátyolos hangon, amelyen régen a meséket olvasta nekik, hogy őt az apjuk annak idején megszöktette, elhagyta az első feleségét – vagyis valójában az egyetlen feleségét –, és Henry bácsi küzdelmes, szűkös esztendők után fogadta be őket. Belle szerint Henry bácsi a szíve mélyén romantikus alkat, szentimentális vénember, aki azért nem nősült meg soha, mert akit kiszemelt magának, az kikosarazta, ugyanakkor örült, ha mások kalandja jó véget ért.

– Azt mondta – tájékoztatta ekkor Belle a lányait bögréjét lassan forgatva két keze közt –, hogy Norland ürességét és hatalmas méreteit minden nap szemrehányásként élte meg. Kifejtette, hogy őt egyáltalán nem érdekli, össze vagyunk-e házasodva, a házasság úgyis csak ostoba, régi konvenció, ami arra szolgál, hogy rendben tartsa a társadalmat. És azt is hozzátette, hogy örül, amikor azt látja, hogy más olyasmit tesz, amihez neki sosem volt bátorsága.

Elinor azon tűnődött, miközben a döbbenet és a szomorúság ködén keresztül igyekezett felfogni édesanyja szavait, hogy bátorság volt-e ilyen hosszú együttélés után is ódzkodni a házasságtól, vagy inkább meggondolatlanság? Kalandornak lehet nevezni azt, aki nem biztosítja végrendelettel annak a személynek a jövőjét, aki három lányt szült neki, vagy inkább felelőtlennek? És valóban olyan romantikus, ha valaki kockára teszi örökségét egy gazdag, de mélységesen hagyománytisztelő idős nagybácsinál azzal, hogy hivatalosan nőtlen marad, vagy egyszerűen csak ostobaság? Egyébként pedig függetlenül attól, hogy apjuk mit tett vagy nem tett, vajon Henry bácsi végül úgyis mindent Johnra hagyott volna pusztán azért, mert Johnnak fia van, nem három lánya?

Elinor még mindig dühös volt az apjára, pedig minden nap minden órájában hiányzott neki. Nem, valójában nem is egyszerűen dühös volt rá, hanem mérges. Szörnyen bosszús. Ezt a haragot azonban magában kellett tartania, mert anyja egyetlen rossz szót nem volt hajlandó meghallani lányai apjáról, ahogy azért sem volt hajlandó vállalni a felelősséget, hogy soha egyetlen pillanatig sem gondolkodott el azon, mi történne, ha Henry nélkül kellene boldogulnia. Elvégre is Henry Dashwood asztmás volt! A kék inhalátorok hozzá tartoztak a Dashwood család életéhez. Sejteni lehetett, hogy Henry nem fogja megélni az aggastyán kort, míg lakhelye és életvitele teljes mértékben egy olyan öregember kénye-kedvétől függött, aki szeretett merész álmokat dédelgetni, a valóságban azonban ragaszkodott a tényekhez és a hagyományokhoz.

Belle természetesen nem vallotta volna be, hogy akár ő, akár gyermekei apja hibáztak volna valamiben. Még hetekkel később is állította, hogy Henry halálos ágyán a Haywards Heath-i kórházban megbékélt Johnnal, a korábbi házasságából származó egyetlen fiával. Mindketten sírva fakadtak, és John ígéretet tett arra, hogy gondját viseli majd Belle-nek, valamint féltestvéreinek.

– Megígérte – hajtogatta minduntalan –, hogy örökre itt maradhatunk Norlandban. És John állni is fogja a szavát. Persze, hogy állni fogja. Elvégre az apátok fia.

Így aztán apjuk, gondolta Elinor nem kevés keserűséggel, nem csupán biztonságosan halott, tehát felelősségre nem vonható, hanem tökéletes is. Tökéletes.

De senki sem számolt John feleségével. A Henry halálát követő elviselhetetlen napokban szinte el is feledkeztek Fannyról. Elinor a konyha túlsó végében magasodó hatalmas, régi tálalószekrényre nézett, amelyben bögréiket, tányérjaikat tárolták, és amelynek polcain állították ki a barátoktól kapott képeslapokat és a családi fényképeket. Ezek között volt egy bekeretezett fénykép Fannyról is, aki a képen kislányos, hímzett, fehér pamutruhában tartja maga előtt a még csecsemő fiát, Harryt. Elinor észrevette, hogy valaki a fal felé fordította a fényképet, háttal a konyhának. Még ilyen feszült helyzetben sem tudta megállni, hogy magában el ne mosolyodjon. Milyen zseniális apró gesztus! Vajon ki tehette? Valószínűleg Margaret, aki most már fülhallgatóval a fülében ült az asztalnál, és csak bámult maga elé. Elinor kinyújtotta a lábát az asztal alatt, és elismerőn megbökte vele a húgát.

Amikor John bemutatta Fannyt a családnak, Elinor azt képzelte, semmi erő nem lakozhat egy ilyen törékeny teremtésben. Mekkorát tévedett! Kiderült, hogy Fanny maga a megtestesült önzés. Mint kiderült, ebben hasonlóan kistermetű anyjára ütött: keményfejű, és kizárólag a társadalmi rang, na meg persze a pénz érdekli. De főleg a pénz. Fanny megőrült a pénzért. Johnnal kötött házasságába maga is vitt némi vagyont, és határozott véleménye volt arról, hogy azt mire kellene költeniük. Ami azt illeti, Fannynak szinte mindenről határozott véleménye volt – és benne ehhez vasakarat társult.

Fanny férjet, birtokkal körülvett rendelkező nagy házat, sok pénzt, valamint egy gyereket, lehetőleg fiút akart magának. És ezt mind meg is kapta. Mindet. És semmi nem akadályozhatta meg, hogy ezeket megtartsa és kisajátítsa magának. Semmi.

Valóban felháborítóan hamar jelent meg Henry halála után luxuskategóriás, négykerék-meghajtású Toyota terepjáróban, Harryvel a babaülésben, egy román nevelőnővel és annyi csomaggal, amennyit csak akkor hoz az ember, amikor egészen nyomatékosan hangsúlyozni kívánja, ki most már a főnök. Hozott egy csokor virágot valamelyik szupermarketből Belle-nek – a celofáncsomagoláson még a húsz százalék kedvezményt hirdető matrica is rajta volt –, majd megkérdezte, nem bánnák-e nagyon, ha néhány óráig nem tennék ki a lábukat a konyhából, mert hamarosan megérkezik a londoni lakberendező, aki olyan horribilis óradíjjal dolgozik, hogy egyetlen percig sem szeretne mással foglalkozni.

Beterelték hát Harryt és a nevelőnőt a konyhába, és próbálták megebédeltetni őket, de a nevelőnő kijelentette, hogy fogyókúrázik és csak egy cigire vágyik, Harry pedig ránézett a tányérjára halmozott ételre, majd belenyomta a hüvelykujját, és undorodva lehunyta a szemét. Fanny csak három óra múlva bukkant fel újra: beviharzott a konyhába, és minden bevezetés nélkül, a hír kedvező fogadtatásában egy pillanatig sem kételkedve bejelentette, hogy Johnnal két héten belül beköltöznek.

Be is költöztek. Fanny kijelentette, olyan határozottan, mintha elképzelhetetlennek tartaná, hogy bárki is más véleményen legyen, hogy butaság lenne tovább fizetni a lakbért Londonban, amikor Norland egészen egyszerűen itt áll és csak rájuk vár. Szemlátomást fel sem tűnt neki, milyen következményekkel járnak tettei, fel sem fogta, mennyire semmibe veszi annak a családnak az igényeit, amely számára Norland nem csupán lakhely, hanem otthon volt a lányok egész gyermekkorában. Kíméletlen módszerességgel rombolta a ház múltját, hogy ráerőszakolja saját költséges és személytelen ízlését. Kidobta a vásott festett bútorokat, a kétajtós faragott ruhásszekrényeket, a lágyan omló, megfakult régi brokátfüggönyöket, és jöhettek a csiszolt gránit és rozsdamentes acél felületek, a csúcsminőségű vizesblokkok. Kidobta a csupán érzelmi értéket képviselő tárgyakat, az elnyűtt perzsaszőnyegeket, a matt aranykeretes karcos tükröket, és jöhettek a modern, formatervezett lakberendezési tárgyak, a sima padlók, valamint a hatalmas, lapos televízió-képernyők minden gyönyörű XVIII. századi kandalló fölé.

És mindez – legalábbis Belle és lányai szerint – szemérmetlen és brutális sebességgel történt. Fanny megérkezett Johnnal, Harryvel, a nevelőnővel meg egy sereg kelet-európai mesteremberrel, beköltöztek a legjobb szobákba, azokba, amelyeket régen Henry bácsi használt, és a ház visszhangzott a fűrészeléstől, kopácsolástól, fúrástól-faragástól. Még szerencse, hogy nyár volt, így minden ablakot és ajtót sarkig lehetett tárni, hogy kitódulhasson az óhatatlanul felgyülemlő por, a nyers fa és a gipsz szaga – ráadásul a nyitott ablakok mellett semmit sem lehetett eltitkolni, különösen azokat a dolgokat nem, amelyeket Elinor gyanúja szerint Fanny egyébként is a tudtukra akart hozni.

Végighallgatták hát, hogyan beszéli le Fanny Johnt minden nagylelkű gesztusról, amelyet a férfi esetleg hajlandó lett volna megtenni Belle-nek és féltestvéreinek. Fanny apró termetét meghazudtolóan erős orgánummal rendelkezett, még a suttogását is mérföldekről hallani lehetett. Rendszerint parancsolgatni hallották, de ha Johnt akarta rávenni valamire, akkor hízelegni is tudott.