Bíró András – Nicolae Gheorghe – Martin Kovats

Az áldozati szereptől a polgári tudatig

A roma integráció útja

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

Bíró András  A ROMA INTEGRÁCIÓ ÁRA

Nicolae Gheorghe Pulay Gergővel együttműködve  DÖNTÉSEK, AMELYEKET MEG KELL HOZNI ÉS KÖLTSÉGEK, AMELYEKET MEG KELL FIZETNI: LEHETSÉGES SZEREPEK ÉS KÖVETKEZMÉNYEK A ROMA AKTIVIZMUSBAN ÉS POLITIKAFORMÁLÁSBAN

Martin Kovats  AZ INTEGRÁCIÓ ÉS A ROMA IDENTITÁS ÁTPOLITIZÁLÁSA

MŰHELYVITÁK

Bíró András  A MŰHELY CÉLJA

DÉMOSZ VAGY ETNOSZ

HAGYOMÁNYOS ÉS MODERN

A TÁRSADALMI NEM KÉRDÉSEI

A ROMÁK ÁLLAMPOLGÁRSÁGA: KÜZDELEM A DISZKRIMINÁCIÓ ELLEN

A FŐSODORRAL VALÓ KAPCSOLATOK

INTEGRÁCIÓ

EURÓPA VÁLSÁGA: A ROMA KIVÁNDORLÁS

HOGYAN TOVÁBB? A PROJEKT FOLYTATÁSA

Željko Jovanović  ÉRTÉKEK, VEZETÉS, HATALOM

FÜGGELÉK A VITA RÉSZTVEVŐI

Impresszum

ELŐSZÓ

A három esszé, melyet vita céljából közzéteszünk, néhány olvasó számára a szó szoros értelmében vitathatónak tűnhet. A szövegek a roma aktivisták önképéről kezdeményeznek mélyreható vitát, valamint arról, hogy milyen célok elérésére kellene törekedniük a jövőben. A kétség magvait vetik el annak kapcsán, hogy vajon a roma mozgalom a megfelelő úton halad-e, és ráadásul olyan időkben teszik ezt, amikor az Európai Bizottság és az Eü tagállamai előtt áll a feladat, hogy akcióterveket alakítsanak ki a romák integrálására. Nicolae Gheorghe üdvözli az Eü kezdeményezése által teremtett fejlesztési lehetőségeket. Azt írja: „Történelmük során először van a romáknak kilátásuk arra, hogy aktívan részt vegyenek a társadalmi változások előidézésében. A roma véleményformálók szerepe az, hogy új megközelítéseket javasoljanak, melyek az integrációra és nem az áldozati szerepre fókuszálnak.” Ám későbbi gondolatmenete során már moratóriumot kér: ne fizessen ki több pénzt az Eü, amíg nincs új stratégia – egy etikailag megalapozott cselekvési forgatókönyv.

Bíró András, akinek az esszéje elindította a vitafolyamatot, amit szeretnénk ebben a könyvben bővebben kibontani, időnként kemény szavakkal figyelmeztet rá, hogy nem szabad továbbvinni azt a megközelítést, melyet a roma aktivisták a múltban magukévá tettek. Akár barátja és régi vitapartnere, Nicolae Gheorghe, ő sem követel kevesebbet, mint egy új kultúrát, amelyben nem kap helyet az etikailag megkérdőjelezhető azonnali elégtétel (smekeria) – az egyéni igények kielégítésének fondorlatos és nem mindig megengedhető módjai.

Martin Kovats a roma identitás átpolitizálására koncentrál, és azt állítja, hogy a „romákról” szóló európai diskurzus nem értelmezhető úgy, mint ami a „roma” valóságra vonatkozik, hanem mint a szélesebb politikai környezet konstrukciója. Azt javasolja, gondolkozzunk el azon, hogyan használják a „romák” identitásukat politikai tevékenységük során (végül is jogi szempontból az állampolgárság az erősebb identitás). Ezenkívül arra biztatja az aktivistákat, hogy sajátítsák el a politika más, nem etnikai aspektusait is, hatékony politikai kapcsolatokat alakítsanak ki a nem romákkal (akik nélkül a roma politika szegregált helyzetben van és nemcsak tükrözi, de hozzá is járul a „roma” nép általános marginalizáltságához/szegregációjához).

Jelenleg azonban a roma integrációt elősegítő európai akciótervet kétségtelenül azzal az érvvel igazolják, hogy a romákat roma mivoltukban diszkriminálják és közösítik ki, és hogy ez az etnikai diszkrimináció és üldözés hosszú hagyományokkal bír. Ezért fogalmazta meg az Európai Bizottság a Roma Integráció Közös Alapelveiben (Common Basic Principles for Roma Inclusion) fontos célként, hogy az integráció legyen „explicit, de nem exkluzív”.

Akkor tehát egy olyan könyvet készítettünk, mely szembehelyezkedik az európai roma integrációs programmal?

Talán ezt a benyomást kelti, ha valaki azt olvassa, hogy a kisebbség politikai kapcsolatait fel kell adni, hogy az aktivistáknak és az általuk képviselt csoportoknak alapvető változáson kell keresztülmenniük, és hogy jobb lenne, ha nem kapnának több pénzt az EU-tól, amíg ez nem történt meg.

Egészen biztos, hogy nem ez a szándéka a könyv készítésében részt vevő jótékonysági alapítványoknak – a Freudenberg Alapítványnak és a budapesti Nyílt Társadalom Intézetnek –, melyek támogatják azt a gondolkodási folyamatot, melyre példa ez a könyv. Szintén nem ez a szándéka a Freudenberg Alapítvány által szponzorált és támogatott Pakiv Vitacsoportnak (Pakiv Reflection Group) és a Pakiv Európai Roma Alapnak sem.

Mégis meg vagyunk győződve róla, hogy a roma integráció nem önfenntartó folyamat, hogy a romáknak juttatott támogatás nagy része nem érte el a célját, és hogy nagyon alapos újragondolásra és maguknak a romáknak a részéről igen nagy erőfeszítésre lesz szükség ahhoz, hogy az európai integrációs programban kitűzött célokat elérhessük. Sajnálatos lenne, ha a jószándékú európai kezdeményezés elbukna és a jelentős európai, nemzeti és magántámogatások, melyeket az európai roma integrációra áldoznak ebben az évtizedben, hatástalanul elszivárognának, mint ahogy az már eddig is sokszor megtörtént.

A Pakiv és Freudenberg Vitaműhely megkísérelte, hogy egy korai stádiumban lefektesse egy a célnak megfelelő integrációs program sarokköveit, mely a Weinheim-nyilatkozat: az EU romapolitikája (Weinheim Declaration: Eü Policy on Roma) formájában a 2008-ban Brüsszelben tartott első romacsúcsra készült el. A műhely tagjai később részt vettek az Európai Alapítványi Központ (European Foundation Centre) Roma Integrációs Fóruma (Forum on Roma Inclusion) által bemutatott ajánlásoknak a megfogalmazásában, melyeket európai karitatív alapítványok készítettek elő a második romacsúcsra Córdobában, 2010-ben. Am miközben ezeket a közösen jóváhagyott nyilatkozatokat megvitattuk, rájöttünk, hogy nem lesznek elegendőek ahhoz, hogy biztosítsák az integrációs folyamat elősegítését. Ez csak akkor sikerülhet, ha teljesül két körülmény, melyeket megfogalmaztunk, de nem valósítottunk meg.

Az egyik az, hogy javítani kell a romák részéről az előfeltételeket: először is a maguknak a romáknak az érzékelése, attitűdjei és kompetenciái szempontjából. Más szavakkal olyan helyi roma szervezetekre van szükség, melyek valóban hajlandóak proaktívan javítani azt a világot, melyben élnek. Ehhez gyakran más etnikai irányultságra van szükség, és arra, hogy legyen elegendő számú roma, aki elég kompetens ahhoz, hogy közösségszervező lehessen.

Másodszor: kompetens és jóindulatú helyi ügyintézésre van szükség a helyi szinten. Egy elkötelezett polgármester nagyon sokat tud tenni egy erős roma szervezettel együttműködve. A sikerhez kétségkívül szükséges a nemzeti és európai felelősségek keretrendszere, mely a diszkrimináció csökkentésére, a beavatkozási pontok kijelölésére, monitorozó folyamat kidolgozására és tanácsadási és további oktatási lehetőségek létrehozására irányul.

Az integrációt előmozdító alapelvek, nevezetesen a lakhatás, munkalehetőségek, egészség és oktatás különböző minisztériumok felelősségi körébe tartoznak. Helyi szinten fog eldőlni, hogy ezeket az elméleti projekteket valóra lehet-e váltani, és kikristályosodik-e belőlük egy holisztikus, átfogó megközelítés. A helyi politikai kultúrától függ, hogy a diszkriminációellenesség a felvázolt akciók egyik dimenziójává válik-e. Ez pedig helyről helyre jelentős mértékben változhat. Semmilyen integrációs program, legyen az bármilyen természetű, nem lehet sikeres, ha nem vitatjuk meg az integráció lehetőségeit és költségeit, ha nem fektetünk be a romák képességeinek fejlesztésébe, és ha hiányzik a helyi hatóságok szisztematikus támogatása. Ha az európai, felülről lefelé irányuló folyamat nem találkozik a városokban és falvakban egy alulról felfelé irányuló folyamattal, mely az ellenkező irányba terjed, akkor hiábavalóan fogjuk elkölteni a támogatásokat, és néhány esetben több lesz a káruk, mint a hasznuk. A helyi szinten nem jelentkezik ugyanolyan mértékben az identitáson alapuló politizálás kérdése. Ott az vagy, aki vagy, és attól függetlenül van identitásod, hogy az hogyan fejeződik ki. Itt az a legfőbb kérdés, hogy az összes állampolgár együtt cselekszik-e azért, hogy legyőzzék az elfogadhatatlan egyenlőtlenséget és diszkriminációt.

Reményre az ad okot, hogy vannak olyan helyek, ahol az ilyenfajta fejlődés megtörténhet. Aggódnunk pedig amiatt kell, hogy nincs megoldva az a kérdés, hogy az ilyen kívánatos fejlődést hogyan lehet általánosítani és más helyeken is megvalósítani. Egy ilyen folyamat úgy kezdődhet el, hogy tisztázni kell az értékek és a szükséges eltökéltség kérdését. Itt adhatunk a dolgoknak új és remélhetőleg termékeny lendületet.

Christian Petry
Pakiv Európai Roma Alap

Mondjátok meg neki az igazságot, akkor is, ha fáj!

Confucius az erősekről

Visszautasítom az olyan politikát, mely kizárólag a rasszhoz, nemhez való tartozáson vagy szexuális beállítottságon, vagy általánosságban az áldozat szerepén alapul.

Barack Obama

BÍRÓ ANDRÁS

A ROMA INTEGRÁCIÓ ÁRA

Ezzel az esszével a téma iránt elkötelezett vagy arról hasonlóan gondolkozó emberek – romák és nem romák – közötti párbeszédhez szeretnék hozzájárulni. Különösen arra fogok koncentrálni, milyen jövője van e nemzetek fölötti közösség globalizált világba történő integrációjának. Mivel engem bíztak meg azzal a könnyűnek semmiképpen nem nevezhető feladattal, hogy útjára indítsam ezt a párbeszédet, kötelességemnek érzem, hogy mindjárt az elején elfogultságot jelentsek be, azzal a fenntartással, hogy következtetéseim csupán empirikus tapasztalatokon alapuló hipotézisek, és sem objektívnek, sem tudományosnak nem akarnak tűnni. Ezért vitatkozni lehet velük, ki lehet őket javítani, el lehet utasítani – vagy szerencsés esetben fontolóra lehet venni. Ezen túlmenően szeretnék előre is bocsánatot kérni roma olvasóimtól, ha akár fejleményeiben, akár feltételezéseiben sértené érzékenységüket vagy érzéseiket ez az esszé, mivel az motivált, hogy leleplezzem a mindent átható előítéletek egynémely okát, nem pedig az, hogy igazoljam őket.

Amikor visszatértem Magyarországra harminc év emigráció után, mely idő alatt személyes és hivatásos érdeklődésem előterében a Harmadik Világ népességének sorsa állt, megdöbbentett, mennyire nyilvánvalóan és milyen széles körben diszkriminálják itt a romákat. A gyorsan fejlődő roma civil jogi mozgalom történéseivel először az 1989–1990-es politikai átmenet idején kerültem kapcsolatba. Két évtizeddel később eljött az ideje, hogy őszintén, mindennemű misztifikálástól mentesen újragondoljuk akkori gondolatainkat, megközelítéseinket és tetteinket, és bátor önvizsgálatot tartsunk.

Az esszé címe némi magyarázatot kíván. Meggyőződésem, hogy azokban a társadalmakban, melyeknek ők is részei, a romák integrációjának és marginalizációjának évszázadokon át tartó egyenetlen folyamata soha nem ment végbe veszteségek nélkül – kulturális szempontból{1} mindig meg kellett fizetnünk ennek az árát. Ezeket a változásokat általában a befogadó társadalmak elvárásai kényszerítették ki, gyakran kiközösítéssel és erőszakkal – néha akár népirtások révén is. Napjainkban a történelem során először van lehetősége a romáknak, hogy mozgalmaik, aktivistáik és vezetőik révén kialakítsák saját független gondolkodásukat és stratégiáikat erről a kérdésről. Számomra ennek az esszének a legfontosabb célja az, hogy hozzájárulhassak ehhez a folyamathoz.

Az Obama-idézet nagyon szorosan kapcsolódik ehhez a célhoz, mivel véleményem szerint amíg a perifériára szorítottak lelkiállapotát az áldozati szerep uralja, és nem alakul ki az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata alapján egy új polgári tudatosság, nem nagyon van értelme abban reménykedni, hogy a tisztelet, multikulturalizmus és egyenlő lehetőségek alapján megtörténik az integráció. Ezért ezúttal a romákat vizsgálom meg részletesen, és megpróbálom kimutatni azokat a pontokat, amelyek az ő részükről az integrációs folyamat buktatói lehetnek. Mint a mondás tartja: „kettőn áll a vásár”. Így, bármennyire is elfogadhatatlan a többség előítéletes és sztereotip hozzáállása, pusztán ennek célkeresztbe állítása – figyelmen kívül hagyva a romák saját gyengeségeit – véleményem szerint újratermeli azt az álláspontot, hogy a romák áldozatok; ez pedig megbénítja a cselekvést, valamint „megmagyarázza”, miért lehetetlen a status quót megváltoztatni. Ugyanakkor azt is ki kell hangsúlyozni, hogy nem szabad sem elutasítani, sem letagadni a vele élő kisebbséggel szemben álló többség történelmi felelősségét, különösen nem olyan társadalmakban, melyek demokratikus elvek és alkotmányok alapján működnek.

Egy ilyen téma vonatkozásainak egy kívülálló nézőpontjából történő magyarázata olyan vállalkozás, mely természeténél fogva magában hordozza az elfogultságot, és a tárgyalt csoport illegitimnek találhatja. ügyanakkor ennek a vállalkozásnak szerencsés vetülete az, hogy csupán egy a sok hozzájárulás közül, és más résztvevőknek meglesz az az előnyük, hogy ők a bennfentesek nézőpontjából beszélhetnek. Így az egyoldalúság veszélye korlátozott, és a végeredmény remélhetőleg egy alkotó vitához fog hozzájárulni.

A „nemzeti{2} alkat”, psziché, jellem motívuma minden nemzeti öntudat fontos alkateleme. [A]z ’önkarakterológia’, mint autoszuggesztiós mechanizmus, ősi idők óta alkateleme minden társadalmi csoportnak, mely összetartozását tudatosan vallja, így bizonyos értelemben maga a csoport teremti a kollektív pszichikai sajátosságokat az íratlan viselkedési és erkölcsi normák révén.

Szűcs Jenő

Egyediség és általánosság

Tudomásom szerint a roma az egyetlen olyan szocioetnikai csoport, mely az egész világon jelen van. Miután egy évezrede elvesztették hazájukat, századokon át a másokat képviselték azokban az országokban, ahová eljutottak és ahol éltek; számos néven nevezik őket, és ők maguk a romani több mint 150 változatának valamelyikét beszélik. Mindezen idő alatt egészen a modern korig hol vándoroltak, hol letelepedve éltek, és olyan összetéveszthetetlen karaktert és sajátosságot mutattak, mely oka és ürügye is volt kizárásuknak.

Szélsőséges változatosságuk és összetettségük miatt csak sokoldalúan és interdiszciplinárisan lehet őket vizsgálni. Ezért ez az esszé arra tesz kísérletet, hogy három megközelítést ötvözzön, és három különböző oldalról vizsgálja meg, mit jelent romának lenni:

vertikális nézőpontból, megpróbálva a csoportokon vagy klánokon (nagycsaládokon) belüli társadalmi rétegzettséget figyelembe venni a szereplők hatalmi helyzete szempontjából;

horizontális nézőpontból, ahonnan észrevehetjük, hogy egy alcsoporthoz vagy klánhoz tartozás gyakran fontosabb, mint egy szélesebb etnikai identitás;

transzverzális nézőpontból, azt vizsgálva, hogy milyen mértékben haladt előre a többségi társadalomba való integráció. Ez egyre jelentősebb tényezővé vált a közösség diverzifikálásában, és esetenként a társadalmi mobilitás növekedésével vagy csökkenésével függ össze.

Arra is kísérletet teszek, hogy a romák többséghez fűződő kapcsolatának történeti és funkcionális képét egyfajta zárkózottságként és „misztikumként” foglaljam össze, belevéve ebbe a romantikusan idealizált, irigyelt szabadságot is; ami évszázadokon át színesítette a róluk kialakult képet. Ha van olyan közösség, amelyet tartósan gúzsba kötnek a sztereotípiák, akkor a romáké feltétlenül az.

Erősen kérdéses, hogy az esszé egészén végigvihető-e ez az ambiciózus megközelítési mód, mivel ehhez következetes módszertanra lenne szükség, ennek kidolgozása pedig még várat magára. Mindenesetre érdemes megpróbálkozni vele, mert így talán elkerülhetjük a leegyszerűsítő, értékítéletekkel terhelt általánosításokat.

A romák legszembetűnőbb megkülönböztető jegyei és alapvető jellemvonásai véleményem szerint a területiséghez fűződő viszonyukkal kapcsolatosak. Nem állnak rendelkezésünkre olyan megalapozott történelmi tények, melyek megmagyaráznák, miért hagyták el eredeti hazájukat, vagy miért tartózkodtak huzamosabb ideig Perzsiában, mielőtt Európába érkeztek volna a késő középkorban. Attól kezdve letelepedett és vándorló periódusok váltakoztak egészen mostanáig, amikorra a romáknak csak egy kis hányada tartotta meg vándorló életmódját néhány nyugat-európai országban. Van azonban egy általános állítás, mely kevés kivételtől eltekintve helyénvalónak tűnik: sehol sem lett jelentős számú romából paraszt vagy gazdálkodó, akit gyökerei és megélhetése a földhöz kötne. Ebben az alapvető tényben látom annak az okát, hogy a helyi lakosság a romákat másoknak tekinti. Természetesen önmagában ez nem magyarázza sorsukat, de az, ahogyan belsőjükből fakadóan távol tartják magukat a letelepedett társadalmak alapjától, egy fontos és régóta fennálló kulturális különbség.

Gyakran szembesülök azzal az érvvel, hogy léteznek más vándorló csoportok is, melyek nem mezőgazdaságból tartják fenn magukat. Vannak például nomád törzsek Afrikában és Ázsiában, valamint mezőgazdaság előtti, vadász-gyűjtögető indián közösségek, nem is szólva a zsidó diaszpóráról. Mindazonáltal a nomád, állatenyésztő, vándorló életmódot élő csoportok léte az itatóhelyektől és füves területektől függ, és így folyamatosan kapcsolatban állnak a földdel, mely kapcsolat egyszerre pragmatikus és spirituális – még akkor is, ha a letelepedett földművesek rablóknak tekintik őket. Az indián törzseknek és a zsidóknak megvan egy alapvetően spirituális kapcsolatuk a földdel, mivel tisztelik szent helyeiket. Az utóbbiak évszázadokon át ismételgették: „Jövőre Jeruzsálemben”, míg végül a zsidó állam létrejötte realitássá vált. Az ő esetükben egybeesik a földhöz és az országhoz fűződő kapcsolat, míg a romák esetében gyakorlatilag hiányzik egy roma állam iránti igény. Sőt mi több, a gazdag roma folklórban nagyon fontos a „madárszerű”, szabad, vándorló életforma{3}, mely áldás és átok egyben.

Más népcsoportok számára a hagyományos önfenntartási mód a területhez való bensőséges viszonyon alapul, de a romák megélhetése a letelepedett, befogadó közösségeknek nyújtott szolgáltatásoktól függ. Évszázadokon át, egészen a jelenig terjedően, ez az alapvető tény olyan piaci kapcsolatot eredményezett, melyben a romák a nem romákat ügyfeleknek tekintik. Ez a kapcsolatot alapvetően meghatározó tényező, és a kapcsolatot a gádzsók{4} is így látják. A siker záloga az, hogy a vevőt szép szavakkal vásárlásra csábítsák. Ezért a kiváló nyelvtudás és mélyreható pszichológiai ismeretek{5} éppolyan fontosak a túlélésben, mint a termék minősége vagy a szakmai tudás.

{1} A „kultúra” – mint életmód – kifejezést ebben az írásban mint „egy társadalom vagy társadalmi csoport sajátos spirituális, anyagi, intellektuális és érzelmi sajátságainak összességét” használom, mely magában foglalja az adott közösség műalkotásait, művészetét, irodalmát, együttélési normáit, értékrendszerét, hagyományait és hitvilágát.

{2} Sok közép- és kelet-európai országban a romák megkapták a hivatalos nemzeti kisebbség státuszt; más országokban, mint Magyarországon is, etnikai kisebbség a besorolásuk.

{3} Érdemes megemlíteni, hogy a kocsikerék lett sok roma civil és politikai szervezet egyesítő emblémája, mely a roma nép vándormúltját, közös történelmét és identitását szimbolizálja.

{4} A cigány nyelvben a nem romákat gádzsónak hívják.

{5} Némely kutató „utilitarianizmusnak” nevezi ezt a szükségszerű attitűdöt.