Illés György

A magyar ifjúsági irodalom kézikönyve

Kossuth Kiadó

Tartalom

AZ OLVASÓHOZ

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

TIZENNYOLC ÍRÓ MEGSZÓLAL

NÉVMUTATÓ

FORRÁSMŰVEK

ILLÉS GYÖRGY MUNKÁI

Impresszum

AZ OLVASÓHOZ

„Egy irodalom nyomora
a társadalomé is”

GERHARD HAAS

Sokan tagadják az ifjúságnak szóló irodalom létezését. Kétségbe vonják a gyermeknek, az ifjúságnak szánt irodalomnak még az irodalomvoltát is. Akadnak, akik egyenesen úgy gondolják, hogy ifjúsági irodalom valójában nem létezik, sőt nem szükséges. Úgy vélik, hogy a gyermekkorból kilépő ifjú mindent megtalál a felnőtt irodalomban, amire csak szüksége van. E vélemény mögött az ifjúkor felnőtt kortól különböző sajátosságainak, társadalmi és emberi problémáinak tagadása vagy mellőzése, illetve figyelmen kívül hagyása rejlik.

Az ifjúsági irodalom értelmezése, tartalma, használata homályos, ellentmondásos. A fiataloknak „címzett” literatura feladatairól zavaros elképzelések kaptak lábra. Megfigyelhetjük ezt irodalmi életünkben, irodalomszemléletünkben is. Felnőtt könyvekről sokat hallhatunk, olvashatunk, ifjúsági művekről azonban ritkán esik szó. Holott ezeket olvassák a legtöbben!

Sajtónk, közvéleményünk, kritikánk kevés figyelmet fordít e fontos, népszerű és nélkülözhetetlen alkotótevékenységre. Az ifjúsággal foglalkozó pedagógusoknak, szülőknek sincs egy olyan tájékoztató, érték-, ízlésformáló, olvasmányos kézikönyvük, amely segítené őket nevelő munkájukban. Ha akadnak is az ifjúsági írókkal, költőkkel és műveikkel foglalkozó tanulmányok, esetleg összefoglalások, ezek nem a nagyközönségnek szólnak (tankönyvek, jegyzetek), nehezen hozzáférhetőek vagy nem elég aktuálisak.

Az ifjúsági irodalom történetének kutatása irodalomtudományunk egyik legelhanyagoltabb területe. Összefoglaló irodalomtörténeti műveink legtöbbjében szó sem esik róla, csupán Pintér Jenő szentel VII. kötetében rövid fejezetet az ifjúsági irodalom történetének. (PINTÉR JENŐ: A magyar irodalom története, 1934) Néhány cím és egyéb adat felsorolásánál azonban ő sem nyújt többet. Nagyon szegények vagyunk történeti részletkérdésekkel foglalkozó anyagokban is. TARBAY EDE: Gyermekirodalomra vezérlő kalauz, 1996; KOMÁROMI GABRIELLA: A gyermekkönyvek titkos kertje, 1998; ILLÉS GYÖRGY: Címzett az ifjúság, 1985; HEGEDŰS ANDRÁS, KOLTA FERENC, Cs. NAGY ISTVÁN, BOGNÁR TAS, CSULÁK MIHÁLY, BAUER GABRIELLA, SERES JÓZSEF főiskolai jegyzetei; LENGYEL BALÁZS, VARGHA BALÁZS, LIPÓCZINÉ CSABAI SAROLTA, BORBÉLY SÁNDOR esszéi, tanulmányai.

Érthető ezek alapján, hogy az ifjúsági irodalom történetének rendszerező összefoglalására még kevesebb kísérlet történt. Szemák István teljesen elavult kis munkája az egyetlen ilyen jellegű próbálkozás. (SZEMÁK ISTVÁN: A magyar ifjúsági irodalom története, 1924)

Neves irodalomtörténészeink alig-alig foglalkoztak az ifjúsági irodalom problémáinak történelmi megvilágításával. Tartózkodásuk minden bizonnyal abból ered, hogy az ifjúsági irodalmat valójában irodalom alatti, igényes esztétikai mértékkel nem mérhető, irodalmunk egészének alakulása szempontjából nem lényeges munkák összességének vélik. A különféle „nénik” és „bácsik” káros tevékenysége, amelynek aprólékos vizsgálata komoly irodalomtudományi tevékenységhez nem méltó. Egyesek véleménye szerint kár lenne külön ifjúsági irodalomról beszélni, hiszen ami benne értékes, az a felnőttek irodalmából vált ifjúságivá – (például a Légy jó mindhalálig stb.), ami pedig értéktelen (a gügyögő gyermekversikék, a „nénik” és „bácsik” fércművei), nem érdemel sok szót.

A felületes szemlélő könnyen igazat adhat ezeknek a nézeteknek. Tagadhatatlan, hogy az ifjúsági irodalom egyik alapvető és szükségszerű sajátossága a nevelőoktató célzatosság, s ez valóban sok elriasztóan gyatra munka születésének egyik okozójává is vált. Az is igaz, hogy a kiadók másod- és harmadrendű tollforgatók olcsón, tömegével gyártott, selejtes műveivel árasztják el a könyvesboltokat, s ez ugyancsak azt a nézetet erősíti, hogy az ifjúsági irodalom szükségszerűen alacsonyrendű, a felnőttekétől esztétikai értékekben is különböző fércművek összessége.

Valóban csak a felnőtteknek szánt irodalomból lettek jó ifjúsági olvasmányok? Vajon a „csak” ifjúságinak szánt művek között nem voltak-e a múltban is olyanok, amelyeket irodalmunk értékes hagyományai között kellene nyilvántartanunk? Benedek Elek, Sebők Zsigmond, Kaffka Margit, Móricz Zsigmond, Móra Ferenc, Balázs Béla és sokan mások, akik speciálisan a gyermekeknek szánt alkotásokra „pazarolták” tehetségük nagy részét, nem érdemelnének ezzel a tevékenységükkel is tudományos értékelést? Vagy hol esik szó a „nagy” irodalomtörténetekben klasszikusainknak külön az ifjúság számára készült műveiről, például Jókai, Mikszáth „ifjúsági” irodalmi tevékenységéről? Feltehetnénk azonban így is a kérdést: vajon csak a felnőttek műveinek ifjúságivá válását figyelhetjük meg, a fordított útra nincs példa? Arra, hogy eredetileg fiataloknak szánt művek a felnőtteké lettek, annyira, hogy ma már alig gondol valaki ezek eredeti szerepére? BORNEMISZA Élektrá-ja, BESSENYEI A Filozófus-a, CSOKONAI vígjátékai, MÓRA FERENC nem egy, ma már nem speciálisan ifjúságinak szánt műve stb., nem a fiataloknak készült-e eredetileg? Az „ifjúsági” és a nem ifjúsági irodalom összeszövődését sokkal mélyebben kellene megvizsgálni, semhogy egyszerűen tagadni lehetne az előbbivel való külön foglalkozás szükségességét, fontosságát.

Más meggondolások is sürgették e munka megszületését.

Igaz, a „csak” ifjúságinak szánt művek között az átlagos színvonal a múltban általában alacsony volt. De vajon megvizsgálta-e már valaki, hogy a sok gyenge között mennyi a jó és melyek ezek? Vajon bizonyította-e valaki, hogy a magyar ifjúsági irodalom 1948-tól kezdődő korszakában vált igazi, színvonalas irodalommá? Amikor a legnagyobbak ideszorultak és csak ezen a területen publikálhattak!

Az utóbbi időben a régebbi ifjúsági irodalom termései közül nem egy újból megjelent, pedig nem valamilyen tudományos kutatómunka előzte meg a válogatást. A könyvek tömegébe nyúlva szinte vaktában is találunk olyanokat, amelyeket érdemes megmentenünk a végleges elsüllyedéstől. Arról sem szabad megfeledkeznünk, hogy az irodalomtörténeti kutatásnak nemcsak remekművekkel kell foglalkoznia, hiszen a kevésbé értékes hagyományok felmérése nélkül irodalomtörténetünk hiteles képe, teljes gazdagsága nem bontakozhat ki. Most, amikor a fiatalok elhagyják a könyvek világát, az idevágó kutatások további halogatása különösen káros lenne.

Az ifjúsági irodalom már a harmadik válságát éli. A 30-as években viszonylag könnyen átvészelte a „mozi veszedelmét”, a 60-as, 70-es évek óta túlélési stratégiákkal próbálkozik a televízióval, a videóval, DVD-vel szemben. Most azonban, hogy az ifjúságot a számítógép ejtette rabul, a válság minden eddiginél mélyebb. Ráadásul az ifjúsági kultúra válságai mögött nagyobb válságok húzódnak meg. Lezajlott az irodalom trónfosztása, leértékelődött a humán kultúra, a Gutenberg-galaxis a végét járja.

Azt is mondhatjuk, hogy a válságban határhelyzethez értünk. A kérdés mostanában már nem az, hogy kell-e a gyerekkönyvhöz rangos fordító, művész, illusztrátor, hanem az, hogy lesz-e a klasszikusoknak és a születő könyveknek olvasója.

Az elhanyagolt, elhagyott, elfeledett ifjúsági irodalom különösen igényli a vizsgálódást. Az utolsó pillanatban menteni kell, ami menthető és értékes. Egyébként az irodalomkritika semmiféle ága nem nélkülözheti az irodalomtörténeti ismereteket. Az ifjúsági irodalom hatalmas termésének tudományosan megalapozott kritikája is csak úgy bontakozhat ki, ha ennek az irodalomnak szükségszerű sajátosságait, igényeit, követelményeit történelmi vizsgálódással is tisztázzuk. Talán kissé túlzásnak látszik, de mégis igaz: az ifjúsági irodalomba befektetett tekintélyes nemzeti vagyon is követeli ennek a munkának az elvégzését.

Nem kevésbé követelik a tanárképzési szempontok is. Magyar szakos tanárainknak az egyetemeken, a főiskolákon meg kellene ismerniük az irodalomnak azt a területét is, amely legközelebb áll tanítványaik életkori sajátosságaihoz, tehát amelynek helyes felhasználásával a legjobban szolgálhatják az irodalom ügyét. Ismerniük kellene ennek fejlődését, törvényszerűségeit, hagyományainak gazdagságát és hiányosságait. El kellene sajátítaniuk azt a készséget is, hogy elvileg jól megalapozott kritikai nézetekkel tudjanak helyes ítéletet kialakítani a régebbi és az új ifjúsági művekről. De hogyan juthatnak mindezek birtokába, ha az ifjúsági irodalom története nincs feltárva?

Ez a könyv nagy segítséget nyújt annak, aki napjaink gyermek- és ifjúsági irodalmában kíván eligazodni vagy egyszerűen csak nézelődni, böngészni, felfedezni, újra felfedezni szeretne.

Ez a könyv tanácsokat ad a szülőknek: milyen könyveket adjanak a gyerekeik kezébe. Elsőként összegzi a nagyközönség számára a gyermek- és ifjúsági irodalmunk történetét.

Reméljük haszonnal forgatják majd a fiatalok, pedagógusok, könyvtárosok és művelődési szakemberek.

Kívánjuk, hogy vezesse őket a leghasznosabb, legszórakoztatóbb és legértékesebb irodalom vidékeire.

Illés György

Budapest, 2012. június 12.

1. FEJEZET

Tanácsok szülőknek

Melyik regényt olvassa először a gyerek? — erre a kérdésre nehéz lenne válaszolni. Semmi esetre se hagyja ki a magyar és külföldi gyermekirodalom klasszikus alkotásait. Ami a magyar klasszikusokat, a Kincskereső kisködmönt, a Pál utcai fúk-at, a Légy jó mindhalálig-ot és az Egri csillagok-at illeti, ezeknek elolvasásáról az iskola gondoskodik. A Robinsont, Gullivert, MARK TWAIN, VERNE és KÄSTNER regényeit pedig aligha kerüli el az a gyerek, aki már rákapott a könyvekre.

Különös karrierjük volt azoknak a regényeknek, amelyeket eredetileg felnőtteknek írtak, s csak egy idő múlva kezdték gyerekek kezébe adni. Jonathan Swift tiszteletes úr ugyancsak meglepődne, ha látná, hogy elkeseredett gúnyirata ártatlan meseregényként aratott diadalt. Éppen a Gulliver példája mutatja legszebben, hogy a gyerekek óhatatlanul átformálják, a maguk körülményeihez igazítva értelmezik némelyik olvasmányukat, és ez nem baj.

Azért azonosítja magát Gulliverrel a gyerek, mert ő is óriásokkal van körülvéve: a felnőttekkel, akik szelíden vagy erőszakkal, de mindenképpen rákényszerítik akaratukat a kisebbekre. A felnőttektől elszenvedett bánásmódot, a gyerek tovább szokta adni a babájának, vagyis a törpének, akikhez képest Ő az óriás. A Gulliver gyermekolvasójának persze semmi érzéke sincs a társadalmi szatírához. Végtelenül leegyszerűsíti ezzel az eredeti művet (az átdolgozók is segítenek ebben), de ez az egyszerűsítés csak erősíti a szuggesztív hatást.

Robinson történetét hogy fordítják le a maguk játékvilágára? Úgy, hogy kunyhót építenek. Ha módjuk van rá, téglákból tákolják össze a kert sarkában, vagy csak gallyakból rögtönöznek sátort. Az a fontos, hogy magukra maradjanak egy időre, önállósítsák magukat. DEFOE művében eredetileg az az illúzió szólalt meg, hogy a civilizációtól elszakadva egyszerűbb és boldogabb életet lehet teremteni. (A „boldog sziget” ősi ábrándját találjuk meg itt is.) A gyerekkunyhó lakói is valahogy így akarnak elszakadni a felnőttek civilizált társadalmától. De nemcsak Robinsont játsszák el a gyerekek, hanem a bennszülötteket is, akik átjöttek a szigetükre, s vad harci táncot roptak a parton. Sárral bekent gyerekek harci tánca félreismerhetetlen, bennszülött stílusban — mindennapos látvány a nyári vízparton.

A gyerekek számára átdolgozott, klasszikus regényeket követték később azok a könyvek, amelyeket már eredetileg gyermekeknek írtak. Felsorolni se tudnánk itt a sok értékes regényt, amelyet jó, ha elolvasnak gyermekeink. De egy-egy jellegzetes regénytípus klasszikus példájáról mégis szólnunk kell néhány szót.

MARK TWAIN forradalmasította a gyerekekről szóló irodalmat Tom Sawyerről és Huckleberry Finnről szóló páros regényével. A korábbi gyerekregények és elbeszélések a jó magaviseletű gyerekeket dicsőítették, a rossz gyerekeket pedig megbélyegezték. Mark Twainnek volt bátorsága ahhoz, hogy megfordítsa az értékrendet. Az ő hőse, Tom kétségbeejtően rossz gyerek, legalábbis Polly néni, a tanító és a lelkész véleménye szerint. Unokatestvérei, Sid és Mary viszont szorgalmas, illedelmes mintagyerekek, a nevelés csodái. Mégis Tom a példakép a regényben: ügyes, bátor, becsületes, igazságos, vidám; unokatestvérei pedig gyávák, élhetetlenek, sőt jellemtelenek. Mark Twain belekontárkodik a pedagógia szent tudományába, s arra figyelmezteti a szülőket és nevelőket, hogy a gyerekeket ne csak aszerint ítéljék meg, mennyi gondot okoznak nekik, idegesítik-e őket, vagy nem. Túlságosan önző, kényelmes az efféle értékelés. Finomabb, alaposabb megítélésre, a valódi jó tulajdonságok fejlesztésére van szükség. Ebben a Mark Twain nyomán haladó ifjúsági írók művei is segíthetnek.

Mark Twain realista író, azt írja meg, ami a gyerekekkel történik. De van a gyerekeknek egy másik világa, a képzeletük. Ebbe a világba az a regénytípus vezet el, amelyet LEWIS CARROL alapított meg, Alice Csodaországban című könyvével. Nonszensznek, képtelenségnek nevezik az angolok a gyerek álom- és ábrándvilágát megelevenítő irodalmat. A nagyobb gyereknek éppen az okoz örömöt, ha észreveszi egy történetben a képtelenségeket. Carrol regényében Alice óriásira nő, álmában kinyomja a szoba falát, kártyalapokkal keveredik vitába, csacska verseket hallgat, s ez a kedves zűrzavar mindaddig kavarog, míg fel kell ébrednie. Mi, felnőttek, csak akkor tudunk szívből élvezni ilyen nonszensz-regényt, ha egy kicsit megfeledkezünk praktikus rendbe szorított világunkról, s visszaálmodjuk magunkat gyermekkori ábrándjainkba.

Bestsellereik nemcsak a felnőtteknek vannak, hanem a gyerekeknek is. COOPER és KARL MAY indiántörténetei, VERNE regényei, a sorozattá terebélyesedő lányregények különböző eszmei és művészi értékűek, de megegyeznek abban, hogy teljességgel kiaknázzák egy-egy regénytípus sikerlehetőségeit. Még a legjobbak is, például Verne regényei, elég egyszerű recept szerint készültek.

Ezt persze nem azért mondjuk, hogy tápot adjunk a szülői aggodalmaknak: mi lesz, ha gyermekem nem csupa remekművet olvas? Bármilyen szép számmal vannak elsőrendű irodalmi értékű gyerekkönyvek, egy „jó étvágyú” gyerekolvasó néhány hónap alatt végezhet velük. Ha gyengébb könyveket is olvas, legfeljebb kritikai érzéke is fejlődik. Például tizenegy lányregény elolvasása után a tizenkettedikre már azt mondja: „Ebben is ugyanaz van, mint a többiben.” Az elégedetlenség, az elolvasott könyvek bírálata vezeti el a gyereket az olvasás új területeinek bekalandozására.

Nem kis gondja ma sok szülőnek, hogy a gyerekek érdeklődése gyorsabban nő, mint a gyerekkönyvek egyre csökkenő választéka. A 11-13 éves kiskamasz sietve belelapoz a könyvekbe, kapcsolgatja a tévét, böngészi az internet, s időnként már nincs mit olvasnia. A kapkodó olvasás akkor válik aggasztóvá, ha a gyerek idegesen és csalódottan szalad végig a könyveken. A szülő akkor követi el a legnagyobb hibát, ha olvasás helyett a könnyebben fogyasztható tévét vagy internetet ajánlja. Inkább segíteni kell a gyereket, hogy megtanuljon olvasni a szónak mélyebb értelmében.

Nehéz lenne megmondani, hogy a rengeteg könyvből, amelyet gyerekeink átfutnak, mi marad meg bennük. Emlékezetük valószínűleg keveset őriz meg az olvasmányokból. De vajon, mi felnőttek, hány regénynek tudnánk elmondani összefüggően a meséjét, akár csak a legfrissebben olvasottak közül is? A könyvek hatásának vannak kevésbé ellenőrizhető, rejtettebb útjai.

Hivatásról, becsületről, barátságról, szerelemről vallott felfogásunkat nemcsak tapasztalataink, hanem olvasmányaink is erősen alakítják. Nevelik a könyvek a gyereket is, esetleg sokkal hatásosabban, mint a családi vagy iskolai „erkölcsi fröccsök”.

Az irodalom nevelő erejét le szokták egyszerűsíteni a pozitív hősök példamutatására. Bornemissza Gergely, Nyilas Misi valóban megnyerik a gyerekek szívét. De bajosan lehet az ő példájukat nevelői aprópénzre váltani. Kinizsi Pál, akiről TATAY SÁNDOR írt nagysikerű ifjúsági regényt, pozitív hős a javából. De hogyan kövesse őt egy vézna, szemüveges fiú? Sok spenótot egyen, hogy megerősödjön?

A példakép kultuszban tehát ne bízzunk túlságosan. A regények nevelő hatása inkább abban van, hogy a gyerekek sokféle helyzetet, összetűzést, különböző jellemeket, magatartásokat ismernek meg, s a rájuk váró konfliktusok nem érik majd készületlenül őket.

A gyerekek nagyon szeretik a színes, érdekes, ismeretterjesztő olvasmányokat. Állatokról, növényekről, távoli földrészekről, találmányokról, még matematikai furcsaságokról is szívesen olvasnak. A gyerekek számára írt, gazdagon illusztrált „okos könyvek” jó hatása a tanulási eredményen is meglátszik. Ahogy gazdagodik az ilyen könyvek választéka, s egyre nagyobb szerepet kapnak a tanításban is, úgy válik korszerűtlenné az a gyakran hallott szülői dorgálás: „Folyton olvasol, számítógépezel ahelyett, hogy tanulnál”.

Mire a szülők felocsúdnak, az „ennivaló” csöppségből nagy kamasz lesz. Nem könnyű lépést tartani gyerekeink szellemi fejlődésével, belenyugodni abba, hogy kinőttek a gyerekkönyvekből, sőt nagyon is felnőtt könyveket keresnek.

„Nem való még neked ez a könyv” — ez a lehető legveszedelmesebb szülői mondat. Minden gyerek szilárdan hiszi, hogy ő „nagyobb”, mint amilyennek a szülei tartják. Ha azt hallja egy könyvről, hogy még nem neki való, rögtön izgalmas dolgokat sejt benne, és sokkal nagyobb érdeklődéssel fogja olvasni. Mikor már kezében van a „nem neki való” könyv, akkor minden ilyen megnyilatkozás csak olaj a tűzre. Mit tegyenek hát a szülők ilyen kényes helyzetben? Erőszakkal elvegyék? Megszerzi máshol! Elcsenjék, mikor letette? Abból csak baj lesz. Szemet hunyjanak? Nem tehetik.

Nem tréfálunk, csakugyan nehéz szülői dilemma ez. De mégiscsak az a legjobb, ha az egész ügy nem kap különös nyomatékot a családban.

Az olvasásban jóval hamarabb elérik a felnőttkort a gyerekek, mint a társadalmi helyzetükben. A nagykorúság határa nálunk a 18. év. Az olvasásban 14. év a korhatár, legalábbis a könyvtári szabályok szerint. A 14. évet betöltött fiúk és lányok teljes jogú tagjai a felnőttek könyvtárainak, a kisebbek vagy gyerekkönyvtárba járnak, vagy közösen a felnőttekkel, de akkor is csak a nekik való könyveket használhatják. Ez persze nemcsak gyerekkönyveket jelent, hiszen a fejlettebb, érettebb általános iskolások már sokat elolvashatnak a „felnőtt” irodalomból.

Manapság kevés gyerek olvas rendszeresen. Legtöbbjük megfontoltabban, nehezen haladó olvasó, sőt sokan vannak könyv és számítógép nélkül élők is. Általános tapasztalat, hogy azok a gyerekek, akik otthon sok könyvet látnak, ajándékba is mindig könyveket kapnak és könnyen megtalálják az utat a könyvtárba. De akik a szülői házban nem ismerkednek meg az olvasás örömével, azokat az iskolában is nehezebb a könyvtárba becsábítani. A nehéz anyagi körülmények között nevelkedő és szellemileg is igénytelen környezetben élő gyerekek sok gondot okoznak a művelődési szakembereknek. De olvasni szerető szülőktől is gyakran hallhatunk olyan panaszt: „Nem érdeklik a könyvek ezt a gyereket”.

Mit csináljanak az olyan szülők, akik fontosnak tartanák az olvasást, de mégsem sikerül gyerekeiket rászoktatni? Semmi esetre se erőltessék! Ne mondják el napjában tízszer: „Ülj le már olvasni”. Ne tiltsák el gyereküket más hasznos szórakozástól az olvasás érdekében. Inkább figyeljék meg, hogy milyen témák érdeklik a gyereket, s ilyen könyveket szerezzenek neki. A labdarúgásról, horgászatról, autókról is vannak érdekes könyvek. Ha már valami érdekli a gyereket, akkor nincs elveszve a művelődés, olvasás számára.