Kelecsényi László

Emléked leszek

Noran Libro

Tudtam, hogy mit akarok elmondani.

Sejtem, miről szól és miről nem,

mire elmondtam, tudni fogom.

Lengyel Péter

Ami van, széthull darabokra. Széthull, igen. Úgy kell összerakosgatni kis részletekből, töredékekből, vacakolni, bíbelődni velük. Körülnézni, mi maradt? Ennek kell a nyomába eredni, idecsalogatni és megszelídíteni, azaz újra átélni.

Aki engem olvas, velem egykorúvá válik. Egyívásúak leszünk, ha rövid időre is. Aki nyomomba szegődik, megfiatalodik, legalább egy picikét.

Egy kislány keze, az kellene, hogy vezessen. Egy angyalka, egy szeráfi lény. Füzike, lehetne akár Füzike, így is hívhatnák. Lehetne növény vagy állat. Vizes helyeken élő, lágy bozontú, gyapjas növény. Vagy színes tollú, erdőkben, ligetekben élő kismadár. Vagy egy lány a helyiérdekű vasúton. Éppen a száját rúzsozza, olyan a színe az ajakfényének, mint a táskájának, amely, ki tudja, miket rejt. Talán mégis kismadár, aki ideröppent a boldogtalanok közé. Egyedül ül egy szűk üléspár műbőr huzatán, és nem törődik az utazókkal. Kis tükrében figyeli az arcát, a száját. Fülében hallgató, telefonjából zene szüremlik fülecskéjébe. Felül illedelmesen öltözött, de odalenn egy semmi hosszúságú farmersort egyetlen nyári viselete.

Mintha nem lenne valóságos. Mintha égi küldött volna, mintha ő lenne az a szeráf, akit a menny küldött. Egy ártatlanság. Vagy mégsem? Kihívó jelenség, de mégsem érzi a fesztelenségét. Végzett a rúzsozással, a telefonját babrálja, zenét vált. Hosszú még az út. Fütyül rá, hogy nézem. Vagy mégsem? A nők erre külön érzékszervet működtetnek. Mintha semmit se látna belőlem, de közben titkos vágyaimat is ismeri. Nyugtázza, elteszi emlékbe.

Sokat tűnődhetünk, miért köszönik meg a nők, ha dicsérjük őket, ha bókolunk nekik? Akár hazugság, akár igaz, amit mondunk. Itt lehet valami titok. A női szépség nem önmagában létező, kell valaki, aki meglátja, felfedezi, hirdeti, vagy csak fülbe súgja, hogy gyönyörű vagy. Ez persze így nem igaz; durvábban fogalmazva, hazugság. Ez férfinyelven azt jelenti: tetszel nekem, kívánlak.

Mint ezt a lányt itt éppen. Aki most tüsszent egy nagyot, aztán gyorsan még egyet. „Egészségére”, mondom fennhangon, mire tudomásul vesz, elmosolyodik. Akkor lehet kezdeni, mármint az ismerkedést. Lehet, mert leszáll a földre, a halandók közé, szóba áll egy földi lénnyel. Egy magas angyal. A tornasorban biztos mindig az elején állt. Rettegek, ha majd felegyenesedik, magasabb lesz nálam. A lábai mindenesetre hosszúak, nagyon-nagyon hosszúak.

Követem a Combinóra. Állunk a kora esti tömegben. Szerencsére nem magasabb, mint én. Egyszerre zajlik a regisztrálás és a kontaktálás. Hogy miként folytatódik, már nem rajtam múlik. Mindenesetre mellettem áll hús-vér alakjában. Búcsúzásnál hosszan tenyeremben tartom a kezét. Tudom már, hol laknak az angyalok.

Hányszor történt már meg ez? Hogy újra meg újra feltámadt a remény. Hogy a nők az égbe visznek, magukkal ragadnak, s nem engednek el soha többé. Folyton újra kezdődik. Olyan, mint egy vallás. Isten már itt sem ad jeleket, feltétel nélkül hinni kell bennük, a nőkben, de bizonyosság nincsen. Forgathatjuk a szex-bibliák lapjait, de üdvösségre nem lelünk. Hogy mik azok a szex-bibliák? Telis-tele van velük a világ, a képernyő meg az utca is, még az is szex-szövegként működik. Ígéret rejlik bennük, de nem beteljesedés. Soha nincs megváltás, csak a hiány. Hinni kell, szajkózzák nagy okosan, de ez a hit csak magában forgó önismétlés, önkínzás. Ha egyszer egy ilyen angyal, egy füzike-szüzike magával ragadna, talán összejönne a megváltás. Egyszer. Az már elég volna egy életre. Talán.

Cseppet sem tűnt ártatlannak az a kissé hóbortos filozófia szakos leány. Van vagy negyven éve, hogy valamelyik fárasztó közös óránk után egymás mellé keveredtünk. Mintha ő javasolta volna, hogy a menzai ebéd után járjunk egyet, nem azért, mert olyan bőséges volt a kaja, hogy le kelljen sétálnunk. Csak úgy, a mászkálás kedvéért. Ki a Piarista köz árkádja alól, be az élet sűrűjébe.

Kódorogtunk a Belvárosban, nem emlékszem már, miről beszélgettünk (negyven év!), mire egyszer csak megállt: na, én itt lakom. Meg sem várta, mit mondok, tudod mit, ugorj föl egy kicsit, hívott magához. Hívott, hát mentem – mindenféle különleges szándék nélkül. Márta valódi szőke volt, rövid hajú, de nem rövid eszű, pattogóan friss húsú lány. Lipótvárosban bérelt lakást, onnan buszozott be a 15-össel a Duna-parti egyetemre. Felmentünk, leültetett a régies, hozzá nem illő bútorok közé, egy meglehetősen rozoga fotelbe, aztán, mint aki rosszul érzi magát e díszletek között, kibökte, hogy meg fog fürdeni.

Nem értettem a jelzést, lehet, hogy azért, mert a következő szerelemre vártam, lehet, hogy egyszerűen nem tetszett Márti, nem volt az esetem. Akkor még nem volt szokás, hogy minden másneműt azonnal és feltétlenül le kell dönteni. Szép lassan bevonult a fürdőbe, de az ajtaját tárva-nyitva hagyta.

Beszélj csak, hallok mindent, mondta, miközben én azt hallottam, hogy vetkőzik – ám nem láttam. Láthattam volna, ha utána megyek. Ha bármilyen ürüggyel, vagy akár ürügy nélkül, belépek utána a fürdőbe. Sima bőre talán még a gyér fényben is világolt, nem volt magas, de mindenütt megfelelő gömbölyűségekkel rendelkezett.

Miért fürdik ez a csaj délidőben? Egy filozófia szeminárium után, ahol A szellem fenomenológiáját taglaltuk ellentmondásosan népszerű tanárunk, Hollai István vezetésével. Valami olyan gondolat körül forgott a beszélgetés, hogy egyedül az élet kockáztatása igazolja a szabadságot. Azt az egyént, aki nem kockáztatta életét, lehet ugyan személynek elismerni; de nem érte el ennek az elismertségnek, mint önálló öntudatnak igazságát. Nem kockáztattam, hogy ha belépek a fürdőszobába, és meglátom Mártit a kádban, nem vágja-e hozzám a szappant vagy valami mást, így nem derülhetett ki az sem, hogy szívesen, netán örömmel fogadja-e a közeledésemet. A víz mindenesetre csendesen csordogált; lehet, hogy csak zuhanyozott a házigazdám.

Az élet kockáztatása igazolja a szabadságot. De miféle szabadság létezett ’73-ban? Mit tehettél meg, hová utazhattál, mit írhattál-mondhattál? A kockázat a másik ember, mondta Hollai, akit aztán alig hatvanévesen elvitt egy váratlan agyvérzés. A kockázat a másik ember, mint például Márti a fürdőben, éppígyléte vaskos valóságában. Mert ez biztosan valóságos, hogy ott ült vagy állt hószínű, domborodó testével. Ez a magánvaló lét szintje. Aztán, hogy mit gondolok én, és főképpen, mit gondol ő, az már a magáért való fiókjába tartozik. Csakhogy a szintézis most nem jött létre, ami kettőnk egysége lett volna. Illetve nem egészen. Mert néhány óra vagy csak néhány negyedóra múlva létre jött az a bizonyos szintézis. Márti, miközben kibeszélgettük magunkat a nyitott ajtón át, pancsikálás közben simán közölte, hogy vendéget vár. Dzsoni érkezik nemsokára. Róla azt lehetett tudni, hogy már hosszú évek óta járt a bölcskarra, és mindig felvett valamilyen újabb, meglehetősen link, a dékáni hivatal által C-kategóriásnak minősített szakot, hogy minél tovább húzhassa meg magát az egyetemen. Dzsoni úgy élt és virult, mint Brialy az Unokafivérekben – de még nem lőtt le senkit.

Mi történt hát? S mi nem? Elemezzük hegelien: ismétlés a tudás alapja. Azt az egyént, aki nem kockáztatta az életét, lehet ugyan személynek elismerni, de nem érte el ennek az elismertségnek, mint önálló öntudatnak az igazságát – így a copfos bölcs. Uralom és szolgaság. Márti uralt volna engem? Csak akkor, ha beléptem volna a fürdőjébe. Én uraltam volna őt? Talán csak magamat, hogy nem tettem a magamévá, és magamban maradtam. De ez dőreség, hiszen nem is vágyódtam utána, még akkor sem, mikor csobogni kezdett a langyos víz. Honnét tudtam, hogy langyos? Hát egy másik idézetből. A bárgyú bölcsészek folyton idézetekben gondolkodnak. Márti talán nem gondolkodott már semmin sem, Dzsonit várta, szívét és elsősorban a testét erre a találkozásra készítette elő. Elefántnak lenni nem jó, arra pedig nem számíthattam, hogy engem bevonnak a játékaikba, így nem vártam meg a harmadik érkezését, minek vártam volna, hiszen én magam lettem volna a harmadik. Távozóban mégis elképzeltem, hogyan uralkodnak majd egymáson. Ki kerül felülre, nem testileg, hanem a Fenomenológia értelmében.

Természetesen a hegeli értelmében, nem a husserli jegyében. Pedig, ha Husserlre hallgatok, más irányt vehetett volna ez a látogatás, már ami a fürdőszoba megközelítését illeti. Husserl ugyanis a logikai konstrukciókkal szemben az empirikus tapasztalatokra épített. De hát őt nem tanították nekünk, Hegelt annál inkább, mert látszólag minden problémát meg lehetett magyarázni vele. Kivágtuk magunkat a legreménytelenebb helyzetekből is. Ez különösen a vizsgákon bizonyult hasznos képességnek. Tanáraink, ha megsejtették, hogy efelé tereljük kollokviumi mondókánkat, sűrűn bólogatni kezdtek. Gács Laci, akinek később halálhírét költötték, ám tévedésből, egyszer olyan zavaros blablába keveredett bele, hogy végül maga se tudta, mit beszél. Mellette ültem, soromra várva, és saját tételem feledve, elképedve hallgattam, miket hord össze. Megbuktatja, gondoltam, mert vulgármarxista tanárnőnket sem lehetett bármiféle zagyvasággal megetetni. Bumfordi kedéllyel mutogatta később a folyosón az indexét: négyest kapott. Én meg hármast, pedig tudtam a tételemet, de oktatónk értette, amit mondtam, és megpróbált belezavarni, hogy kompenzálja tanári tekintélyét, mivel végighallgattam, mire adott négyest előttem.

Megünnepeltük, hogy túléltük ezt a vizsgát. Gács Laci nem is jött velünk a Belvárosiba. Kacsázó járásával eltűnt a Kígyó utca járdáján a Mézes Mackó irányába. Minket vonzott az olcsó kaszinótojás franciasaláta-körítéssel. Mindenki azt kért a pultnál, és íratta föl a bejáratnál kezébe nyomott papirosára. Szokott helyükön ültek a hobók. Olykor hárman-négyen szorongtak a két személyre tervezett szkáj-kanapékon. Élvezték a Belvárosit, mert ebben a kiszolgálási rendszerben nemigen kellett fogyasztani. Egyikük kért egy üveg sört, megkapta, leült vele, aztán a többiek egyenként a pulthoz járultak, és kunyiztak egy-egy poharat. A személyzetnek persze nem tetszett, hogy így kifognak rajtuk, de nem tehettek semmit sem.

Azaz tehettek, és tettek is. Kisvártatva megjelent a kávéházban négy egyenruhás – hullakék műbőrkabát, szoros derékszíj, fegyvertok, benne az a valami. Körbejáratták a tekintetüket, majd habozás nélkül elindultak a hobók felé. Eszéki Pali erre előkapta a személyijét, és hogy mindenki észrevegye, jó hangos megjegyzés kísértetében kivágta az asztal közepére. A rendőrök szerencsére nem rá figyeltek. Ránk se hederítettek, hisz vizsgához öltözött ruházatban, többé-kevésbé ápolt és nem hosszú hajzattal üldögéltünk a fotelekhez képest magas asztalunknál. Az egyik kutyatarisznyás, nagyon szőrös fiút kikísérték az utcára, aztán ott útjára engedték. A többiek zúgolódva vonultak a nyomába, csak az utolsó maradt hátra, hogy a közös sört kifizesse. Még ácsorogtak odakinn egy darabig, az ablakból figyeltük őket, aztán ugyanolyan jámbor szelídséggel, ahogy bent üldögéltek, szétszéledtek, kettő Budára tartott, a hídon át, a másik kettő meg felszállt a megállóba éppen érkező 44-es villamosra. Vajon BKV-bérletük van-e?, nyögte be mókamesterünk, Keszler Robi. Eszéki Pali figyelmeztetően emelte rám a mutatóujját.

Holnapután TDK-konferencia. Kész az előadásod?

Pali mindig szervezett, nyüzsgött. Ezt a dolgozatosdit is ő testálta rám, miután egyszer meghallgatta bevezető előadásomat az Egyetemi Színpad filmklubjában. Ingmar Bergman etikája – ezt a jól csengő címet találtam ki, de még egy sort sem írtam le. Majd rögtönözni fogok, csak ezt nem vallottam be Palinak. Gyorsan elhúztam a villamosmegálló felé.

Mondtam, ugye, hogy nem bánod meg, szólt utánam, mikor három nap múltán lefelé baktattunk a jogi kar nagy előadóterméből. Szerintem díjat fogsz kapni.

Hát, a Zsegalkin-műveletről szóló dolgozatnál talán érdekesebben szerepeltem, válaszoltam Palinak.

Kacsintott rám, azt hittem, egyetértése jeleként, de kiderült, másért. A következő pillanatban egy lánynak mutatott be, aki ott ült az előadáson, és Pali ismerte korábbról. Hátba vert, s azzal magunkra hagyott. Piroska pedig jött mellettem, mint egy hűséges kiskutya. Ki akartam szellőztetni a fejemet a sok unalmasan felolvasott szöveg után, de ő csak kísért, kísérgetett, mindenhová velem tartott. Nem tudtam, hogyan szabaduljak meg tőle. Kínomban a Corvin Áruház előtt kitaláltam, hogy zsebkendőket akarok venni. Oda is elkísért, föl a harmadikra, ahol a férfi divatcikkek pultja húzódott hosszan. Pedig nem is akartam zsebkendőket venni, igaz, rám fért volna egy tucatnyi, mert a papírfélét nagyon utáltam. Így hát válogatni kezdtem, újabb és újabb csomagok előhozására késztetve az eladót, aki szemlátomást unta a kéréseimet, unta magát, unt mindent. Én meg Piroskát, a fontoskodását, a csacsogását. Végül mégis vásároltam nyerendő díjam terhére, mert aztán másnap az eredményhirdetésen tényleg kaptam egy különdíjat, tucatnyi rikítóan színes zsebkendőt, csak azért, hogy bosszantsam, mert neki egy másik csomag tetszett. Így se kopott le rólam, ott ült az aulában is, amikor Simon docens a népművelési tanszékről a kezembe nyomta az oklevelet. Az a Simon, akiről nemcsak sejtettük, tudtuk is, hogy egész biztosan tégla. Amikor egyszer konzultáción jártam nála, olyan feltűnően érdeklődött KISZ-gyűlésünk botrányáról, ahol egy ellenzéki hírébe keveredett ötödéves ügyét tárgyaltuk, hogy nem gondolhattam mást.

Ugye megmondtam, kacsintott rám Eszéki Pali, én meg szemrehányást tettem, miért akasztotta a nyakamba ezt a Piroskát.

Bolond vagy, hónapok óta meg akart ismerkedni veled, mióta jár a filmklub-vetítésekre.

Igyekeztem mielőbb kijutni az épületből, nehogy megint úgy járjak, mint tegnap.

Milyen volt?

Pali jött mögöttem, nem hagyta, hogy meglógjak.

De megvolt?

Elengedtem a fülem mellett a kérdéseit. Mi volt meg, te szerencsétlen, gondoltam, de nem mondtam hangosan, nem akartam megbántani ezt a jó szándékú bajkeverőt.

Olyan az ágyban, úgy tekereg rajtad, mint egy kígyó.

Hát ebben igazad van, hagytam rá, megtartva a hitében, hogy megtörtént, ami nem történt meg. Csak tudod, folytattam a fabulációt, ha már benne ragadtam, nem szeretem a ribizli-mellű csajokat.

Palika felnyerített, hö-hö-hö, göcögte, jó megfigyelés, tényleg olyan, mintha borogatta volna, és elmúlt neki. Ebben megegyeztünk, utamra engedett.

Már másnap visszahallottam a poénomat a ribizli-mellű lányról. Bólogattam, még álmélkodtam is kicsit, leszűrve egy mégoly jelentéktelen vagy mégsem jelentéktelen információ szociometrikus terjedési sebességének tanulságait, pedig csak Bettinek meséltem róla, testi-lelki jó barátomnak, aki a tőle megszokott fanyar mosollyal nyugtázta kudarcomat. Ő legalábbis kudarcnak tartotta, amit én szabadulásként könyveltem el. Barátném a „kapd meg és uralkodj rajta” elvének alkalmazását kérte számon. Ha már nem lehetett a párom, így óhajtott bosszút állni a többieken, akik helyette a szívemben vagy az ágyamban, néhanapján mindkettőben, megfordultak. Persze tőlem tudott minden ügyemről, amelyekbe gyengeségem jeleként beavattam. De talán nem is én voltam annyira gyenge, hanem ő nem nyugodott addig, míg meg nem tudott mindent, amit akart. Nem lehetett titkot tartani, azonnal kiszúrta az új jelöltet, és nem hagyott békén, míg ki nem vallatott. Elkereszteltem márkinénak, miután elolvastam a Váci utcai antikváriumban vásárolt francia regényt. Fölényesen fogadta ezt a rangot, nem tiltakozott, sőt, idővel vikomtnak kezdett szólítani, miután ő is megszerezte a Veszedelmes viszonyokat. A többiek, akik legföljebb A nyomorultakig jutottak, azt hitték, valami rangkórság tört ki rajtunk, hogy nemesi címeket osztogatunk egymásnak.

Elhatároztam, hogy szabadságharcba kezdek, és titkosítok valakit magamnak. Járt egy kislány az Astoriába, a Játék és muzsikára. Őt rejtegettem Bettina elől, róla egy szót se szóltam, könnyen titkolhattam, mert Bet be volt oltva a komolyzene ellen. Zita minden hétköznap déltájban megjelent, még nyáron is, amikor a szálló halljának tolóablakát felhúzták, és a közönség az utcáról hallgatta a tízperces kultúrát. Mikor először játszottam és nyertem, gratulált nekem. Che bella bambina! Megérinthettem finom, puha kis kezét. Che gelida manina… Álmodozó, romantikus hajlamú leánynak tűnt, Schumannt és Chopint kedvelte, úgyszólván mindent tudott róluk, és maga is zongorázott. Tizenhetedik évében járt, s egy hosszabb betegségből lábadozott, azért nem járt suliba. Néhanapján, ha nem kezdődött órám kettőkor, hazakísértem. Nem lakott messze. A Múzeum körúton csendesen ballagtunk egymás mellett. Egy alkalommal, mikor még szép egészségesen virítottak a platánok, megjegyezte, hogy este koncert lesz, és talán lejön. Elcsodálkoztam, hogy az utcazajban zenészek fognak muzsikálni. Brahmsot játszanak, a hegedűversenyt, az majd legyőzi a motorok zaját, nyugtatgatott. Mégsem mentem le a kertbe azon az estén.

Zita a Ráday utcában lakott, és a hazakísérések szertartásosan ismétlődtek. Egy ötemeletes szecessziós bérház kapujában nyújtotta búcsúzóul a kezét, amelyet egyre hosszabb ideig tartottam a markomban.

Aztán egyszer csak eltűnt, nem jött többet. Meggyógyult? Újra suliba kezdett járni? Csak a nevét tudtam, meg a házat ismertem, ahol lakik. Oda mégse állíthattam be, emeletről emeletre járkálva, keresve a nevét: Jásdi Zita. A Lukácsban tűnődtem éppen minden efféle ügyek múlandóságán, mikor feltűnt egy vörösesszőke, hosszú hajú lány, aki, mint Loreley a Rajna szirtfokán, éppen fésülködött a napozó korlátjánál. Bettina szerint, ha egy nő nyilvánosan teszi ezt, annak szexuális felhangja van. Gondoltam, próbára teszem barátném bölcselkedését. Hátha igaz, amit állít?

Valóban szikrázott a levegő a bikinis lány körül. Abba nem hagyta volna a fésülködést, holott szél sem fújt, ami összekócolhatta volna rőt sörényét. A napozóágyakon fekvő hímek mégse hederítettek rá. Jobban megnézve ugyanis akadt egy kis szépséghibája. Tán a húszat se tölthette még be, de a keblei igencsak lehúzták fekete fürdőruhája felső részét. Semmi köntörfalazás, ennek a lánynak lógott a melle. Tán emiatt mellőzték a teraszi kandúrok, akik kutató szemmel lesték, kit lehetne felcsípni.

Már jó ideje bámultam, úgyhogy lépnem kellett, nehogy mégis más törjön a helyembe, ami valószínűtlennek tűnt, csak bennem szűnhetett volna meg az érdeklődés. Gyerünk, bizonyítsunk Bettinának, tanítómesteremnek! Egy mondat kell csak, egy jó kezdőmondat, aztán a többi már megy magától. Rögtönzésekből áll össze a világ, az a rengeteg ember, aki éppen benépesíti a földgolyót, sok-sok millió ilyen rögtönzés szülötte.

Odalenn, a medencénél felharsant Vili bácsi sípja. Valaki ismét vétett a házirend ellen.

Mintha egy vízilabdameccsen volnánk, szóltam fennhangon a vörös hajzuhatagnak, mikor odaléptem mellé a korláthoz. Nem néztem az arcába, hanem le, a kétemeletnyi mélységbe, mintha igazából csak az foglalkoztatna, ki felejtett el úszósapkát fölvenni.

Ő viszont végigmért, és elmosolyodott. Na, beljebb vagyok, gondoltam. Úgy is lett. Abbahagyta a fésülködést, és végigdőlt a napozóágyon. Innen már rutinból ment minden. Első éves angol szakosként nyelvtörténeti úvére készült, mert meghúzták. Undok tárgy az a nyelvtörténet, hallottam róla rémregéket a menzán. De sehol egy tankönyv, mondtam számon kérőn. Lelkileg alapozok, vágta ki magát. Nohát, nemcsak helyes, szellemes is. Kezdtem komolyabban venni, legalább annyira, hogy nem egy csacska bűbájt kell hódítgatnom. Hívtam úszni, de kiderült, hogy nem tud. Akkor figyelj engem, kérkedtem kissé. Tekintetétől doppingolva lesiettem, és sebesen belevetettem magam a 22 fokosba. Vili bá sípja néma maradt, pedig nagy tempóban száguldoztam faltól falig a csatárláncban úszkáló hetvenes úriasszonyok riadalmára.