NAGY CIVILIZÁCIÓK

ÓKORI
KÍNA

KOSSUTH KIADÓ

A MENNYEI BIRODALOM

Minden birodalom képzeletvilágában felbukkan az elképzelés, miszerint ő maga a világ közepe. Így volt ez a kínai birodalomban is. A határai között elterülő, végtelennek tetsző földterület igazolni látszott ezt a becsvágyat. A Középső Birodalomban (Zhongguo), ahogy a kínai birodalom nevezte magát, a legkülönfélébb éghajlatok, a legeltérőbb írásrendszerek, a legkülönfélébb népek és kultúrák, valamint hiedelmek éltek egymás mellett. Kína azonban mindezen ellentmondások közepette az ősidőktől kezdve mindmáig képes volt megteremteni és rendíthetetlenül megőrizni önazonosságát. Több évezredes fennállása során a számos belső viszály és a számtalan külső hódítás sem tudta aláásni ezt a nemzeti öntudatot. Amikor a mindenható Nyugat saját kíváncsiságától hajtva a „rejtélyes” Keletre vetette pillantását, a látványt minden képzeletet felülmúlónak találta. Az európai utazók, például a méltán híres Marco Polo, sem könyveik lapjain, sem személyes beszámolóikban nem tudtak végére érni a csodák felsorolásának, melyeket ott láttak. Nemcsak fantasztikus, szinte mitologikus történetek sorával tértek haza – „kínai mesékkel” –, hanem olyan tárgyakkal is, amelyek nagy találmányok lévén végül megváltoztatták a hétköznapi élet ősi formáit. Elég, ha csak az iránytűre{1}, a puskaporra{2}, a papírra{3}, a porcelánra{4}, az esernyőre, a foszforra, a taligára, a tűzijátékra, a sárkányábrázolásokra s más apró, de annál jelentősebb hatású tárgyakra gondolunk. Ezek az újdonságokra éhes utazók azonban, a szellemes Marco Polót sem kivéve, nem hozták magukkal a vallás és a filozófia sajátos ötvözetének, a taoizmusnak{5} a bölcsességét, amely szerint egy erő diadala soha nem járhat a másik erő elpusztításával, mert két, látszólag ellentétes erő mindig egyazon egyetemes igazság részei csupán. A birodalom Égalatti egyesítésének eszménye Kr. e. 221-ben valósult meg, amikor a Qin (Csin) fejedelemség urának sikerült egyesítenie a fejedelemségeket. Nem véletlenül kapta e karizmatikus vezető az Ég Fia (Tianzi{6}) tiszteleti nevet. A kínaiak az isteni erők és a földi hatalom közötti közvetítőnek hitték császáraikat{7}, annyira, hogy a jólétet és a bőséget becsületessége bizonyítékainak tekintették, az éhezés és a háború viszontagságait pedig romlottságának tulajdonították. Más szóval a császár, a birodalom elsődleges megtestesülése, szintén egyetlen természetnek számított, mely létében egyesítette a Jót és a Rosszat, az Életet és a Halált. 1911-ben a Kínai Császárság összeomlott, de maga Kína természetesen fennmaradt. Napjainkban gigantikus léptékű fejlődésének híreitől hangos a világ. Ez a fejlődés azonban már a nagyon távoli múltban elkezdődött. Kína egy több évezredes civilizáció, amely még a maga építette Nagy Fal{8} hihetetlen dimenzióin is túltesz.

A CSÁSZÁRKORI KÍNA

A kínai civilizáció azon az óriási területen bontakozott ki, amelyre ki tudta terjeszteni politikai befolyását. Súlyos konfliktusoktól tarkított, több évezredes fejlődése során megosztott, állandó feszültségben lévő egységet alkotott, amelyben ritkák voltak a nyugodt időszakok. Több tucat uralkodóháza közül alig néhány volt képes arra, hogy hosszabb-rövidebb ideig politikai és kulturális uralma alatt egyesítse. Ennek ellenére Kína az egyetemes történelem egyik legragyogóbb kultúráját hozta létre.

 A középkori Pekingben felépített Tiltott Város a császári hatalom egyetemes jelképének számított a Ming- és a Qing (Csing)-korban. 1421 és 1911 között itt dobogott a birodalom szíve. Szokás Bíbor Városnak is nevezni. A XV. század elején kezdte építtetni a Ming-házi Yongle (Jung-lo) császár, aki a déli Nankingból Pekingbe helyezte át székhelyét. Összesen 800 épületet és több mint 9000 helyiséget foglal magában. 1987-ben az UNESCO a Világörökség részévé nyilvánította.

 Kínában sokan voltak azok, akik Buddha nyomdokaiba léptek, hogy „bódhiszattvák”, vagyis megvilágosodást kereső szent emberek legyenek. A bódhiszattvák esküvel fogadták, hogy nem lépnek ki a létforgatagból, amíg minden létezőt hozzá nem segítettek a megvilágosodáshoz. Közéjük tartozott Avalókitésvara (kínai nyelven Guanyin) bódhiszattva.

 A kínai politikatörténet az egymás örökébe lépő, helyi és egyeduralomra törő dinasztiák története. Ezen törekvésekből fakadtak a Kína több évezredes történetét végigkísérő dinasztikus hatalmi harcok.

{1} A kínaiak a Qin-korban találták föl. Magnetikus köveket használtak hozzá, amelyek, vas-oxid tartalmuk folytán, a Föld mágneses mezőjének engedelmeskedve maguktól észak–déli irányba fordultak. Az újszerű eszköz használatára számos, kevésbé ismert műben találunk utalást. A hajózásban csak a XV. századtól kezdődően kezdték széles körben használni. Zheng He admirális, a híres utazó, 1405 és 1433 között, mind a nyolc tengeri utazására magával vitte e rendkívül praktikus eszközt.

{2} A puskaport, az első ismert robbanószert, véletlenül fedezték föl Kínában a IX. század fordulóján. Felfedezése egy alkimista kutatásaihoz kapcsolódik, aki az örök ifjúság elixírjét keresve megalkotta a robbanószer képletét. Emiatt a puskaporra tett korai utalások csak titkos iratokban lelhetők föl, amelyeknek írói figyelmeztettek arra, hogy bizonyos anyagok keverése veszéllyel jár. A salétrom, kén és szén keverékéből álló anyagot elsősorban tűzijátékokhoz és fényjelzésekhez használták fel. Később feltalálták az első lőfegyvereket, például a gránátokat, amelyeket katapult segítségével lőttek ki. Később, a Song-dinasztia alatt a puskaport már rakétákhoz is használták. A Song-kori hadsereg puskaporral töltött bambuszcsöveket alkalmazott, amelyeket egyfajta „lángszóróként” lehetett használni. 1126-ban egy Li Kang nevű helybeli katonatiszt már ágyúkkal védte Kaifeng városát az ostromló nomád törzsekkel szemben, jelentős pusztítást végezve azok soraiban. Az első kínai puskaporkeverékek nagy része mérgező anyagokat tartalmazott, például higanyt és arzént. Alkalmazásuk a vegyi hadviselés korai, primitív formájának is tekinthető.

{3} A hagyomány szerint a papírt Cai Lun találta fel, aki találmányáról beszámolt a Keleti Han-házi He császárnak Kr. u. 105-ben. Nevét a papiruszról, a papír egyiptomi eredetű elődjéről kapta, amelyet az azonos nevű növény rostjaiból állítottak elő. A kínaiak korábban bambuszlemezekre vagy fakérgekre írtak, bambusztollal, amelyet sűrű, tartós tintába mártottak. Jóllehet a papír eredete még nem teljesen tisztázott, Kínában már a X. században használtak vízjeleket, papírpénzt és nyomtatást. Később kialakult a mozgatható nyomódúcos nyomtatás. A kínaiak rájöttek, hogy az egész szöveg egyszeri kinyomtatása helyett, a cserélhető nyomódúcok segítségével, bármilyen szöveget, bár-mennyiszer kinyomtathatnak.

{4} A kerámia egyik fajtája, amelyet a Shang-dinasztia korában találtak fel a kínaiak. Különleges kemencékben a fehér agyagot (kaolin) magas hőfokon, szemcsementes anyaggá lehetett alakítani. A gyártás terén óriási előrelépés történt a Tang-korban, amikor sikerült megtalálni a módját a színerősséget befolyásoló vastartalom szabályozásának, aminek következtében már tiszta fehér porcelánt tudtak előállítani. A porcelángyártás a Ming-dinasztia alatt meghatározó iparággá vált, amelynek legkiválóbb termékeit Japánba és Európába is exportálták.

{5} Az egyetlen, kínai eredetű vallási és filozófiai eszmerendszer, illetve életmód, amelynek gyökerei a panteisztikus és sámánisztikus gyakorlatokba nyúlnak vissza. Laozi dolgozta ki a Hadakozó fejedelemségek korában. Az V. századtól szervezett vallássá alakult át. Egyik alapvető könyve Az út és erény könyve (Daodejing). Ebben Laozi, a szerző arról elmélkedik, hogyan vethetne véget az emberiség a konfliktusoknak és a szenvedésnek. A taoisták úgy hiszik, az embernek harmóniában kell élnie a természettel a dao, vagyis „út” segítségével, ami nem más, mint egyfajta kozmikus harmónia eszméje.

{6} Az „Ég Fia”, a császárok egyik tiszteleti megszólítása. Az „égi mandátum” egyik megfelelője.

{7} A Qin-dinasztiától, azaz Kr. e. 221-től kezdve a kínai uralkodók tiszteleti neve. A Qing-kor előtt az uralkodók a wang („király”) elnevezést használták. Az első császár Qin Shi Huangdi volt.

{8} Ősi védműrendszer, amelyet azért építettek, hogy megvédjék a Mennyei Birodalmat a mongóliai és mandzsúriai nomád törzsek betöréseitől. A legenda szerint a teljes építmény elkészítésén 300.000 fő dolgozott több tíz éven át. Jóllehet napjainkban csak mintegy 3000 km hosszú, a feltételezések szerint legnagyobb kiterjedésekor hossza 5000 km is lehetett. Méretei nem teljes hosszában azonosak, de falainak vastagsága átlagosan eléri az 5–7 métert, néhol a 7–8 métert is. Építése a Qin, Zhao és Yan fejedelemségekben kezdődött, még a Keleti Zhou-korban. A Qin-dinasztia uralma alatt a hossza folyamatosan nőtt. A Han-dinasztia alatt sokat változtak a méretei.