Ízelítő Wass ALbert: A funtineli boszorkány Második könyvéből (Kunyhó a Komárnyikon)

Részlet.

Amíg az iskolák tartottak, csak nyaranta láthatták az úrfit. De abban az esztendőben, amikor ott túl Dédánál rágni kezdte az erdőket a fűrész, Gáspár úrfi hazajött végleg a messzi oskolákból. Húszesztendős karcsú legénnyé nőve, barnán, vidáman. Hazajött, és járni kezdte a havast.

És ez már más volt, egészen más.

Ha jött, vidám füttyszóval a Szalárdon fölfele, még Garabonciás Gyerkó is szinte tánclépésben hozta mögötte a hátizsákot. Füttyétől mintha az erdő is kivirult volna. A fenyők fölött mosolygott a napfény, nevetve bólogattak a nyírek, s ahány virág csak volt, kék, fehér, sárga, piros, mind előbújt a fűből.

Iván jókedvűen kurjantott, a kutyák farkcsóválva szökdöstek, és vakkantottak, Birtalan pedig loholt le a patakhoz, hogy hal legyen, nyárson sült pisztráng, vacsorára.

Aztán másnap hajnalban neki a hegynek! Medve után, vaddisznó után. Visszhangzottak a néma üverek a két Dudás hangjától, szaladt az úrfi gerincről gerincre a menekülő vad után, s vele a plájászok. Ha utolérte őket az éjtszaka, betértek egy kalibába, ha volt a közelben olyan. Ha nem, megaludtak a szabad ég alatt. Tüzet raktak, szalonnát pirítottak, aztán elindult a szó, a mese, régi időkről, régi vadászokról s régi vadakról, míg a pokrócra dőlve el nem aludt az úrfi.

Első tavaszon mindjárt, kakasdürgésen volt fönt az úrfi az Iszticsón. A lőtt kakassal mentek lefele, a Komárnyikon át a Sestinának. Május eleje volt, az Iszticsón még állt a hó keményen. De a plájon lefele már foltosodni kezdett, itt-ott kifeslett alóla a sziklák szürke háta. Délelőtt volt. A nap melegében rigók süttették foltos hasukat a fenyők tetején.

Elöl haladt az úrfi, mögötte Iván s a két Dudás. A Dószul Fulgerujról már lejöttek a medvék, s a vadsaláta-torzsa édes szaga után bekószálták a patakok verőfényeit. Ilyen kószáló kanmedve nyomát keresték lefele jövet, a plájon.

Elöl ment az úrfi, hátul Iván a kutyákkal. Keskeny volt a pláj, sziklás, nehéz. Régi fúvások helyén itt-ott még derékig ért a latyakos hó. Gubancos szedrek akasztották a járást. Tél volt a plájon még.

Aztán letértek a plájról. Nehány sziklát megkerültek, átmentek egy kis sűrű fenyvesen, s akkor egyszerre kitárult előttük csodálatos szépen a komárnyiki poján.

Az úrfi megállt. Sohasem járt még arra tavaszkor. Sohasem látta még ilyen szépnek a komárnyiki nagy rétet. Lila, lila volt a kikericstől. A sarjadó gyep zsenge zöldjét pompázó-lilára festette a rengeteg virág. A napfényben itt-ott egy-egy magányos fenyő állt földig érő ágakkal, s lent a forrás körül barkás füzek hirdették kacagva a tavaszt.

– Szép – mondotta halkan az úrfi.

Lent, a tisztás alsó szélén, égbe nyúló hatalmas bükkfákon örvösgalambok búgtak. A levegő langyos volt, és álmosan nehéz. Bomló rügyek szaga, mézgás tavaszi szag hullámzott benne lágyan.

Az úrfi hirtelen lemutatott a bükkfákhoz:

– Oda építsetek nekem egy házat, Iván. Oda.

Igen, később, ahogy visszagondolt erre Iván, ő maga is érezte abban a percben, hogy valami van ott, a bükkös szélén, azon a lapályos kis helyen a forrás fölött. Talán a napfényben, ahogy odatűzött? Vagy a sok virág? Vagy a fák, ahogy mind odanéztek, éppen arra a kicsike helyre? Valami volt ott, határozottan volt, érezték mind a ketten. Valami, ami azt kívánta, hogy az álljon azon a helyen, barna faház, üde fenyőszagú. Tetején világítson a zsindely. Kis pad legyen előtte, hogy aki oda leül, az láthassa a napot, az erdőt, a virágokat. És a tavaszt, áttetsző ezüst ruhában, amint fától fáig suhan, és ujja hegyével megérinti a rügyeket.

– Értem – mondotta Iván.

Aztán még álltak egy keveset ott, szinte pihentették a szemüket a tisztáson. A bükkösből kijött egy őz, és megállt a virágok között. Szürke volt még. Lenézett a forráshoz, aztán legelni kezdett.

– Ott, Iván, ahol az őz áll – mondotta halkan az úrfi.

– Értem – bólintott Iván.

Az őz fölkapta a fejét. Figyelt. Aztán lassan, legelve visszament a fák közé.

Egy hétre rá Iván már döntötte a fákat fönt a Komárnyikon. Ferenctől is följött a nagyobbik fiú segíteni. Ő hántotta le a rönköket. A vontatáshoz Birtalan is följött lovat vezetni.

Mire a bükkök kilombosodtak, együtt volt a fa. Döntés előtt már gondosan válogatta ki őket Iván. Körüljárt előbb minden fát, megkongatta, megszagolta, fölmérte szemmel, mielőtt rájok tette volna a fűrészt. Hibátlan, szép rönkök gyűltek össze.

Zsindelyt hasogatni Vénség jött le a Dószul Fulgerujról. Csodálatosan szép, egyforma, jó szagú, vékony zsindelyek lettek. Tiszták, sárgásfehérek, mint az olvasztott fenyőméz.

Aztán a hely. Napokig tűzdelték a pálcikákat, méricskéltek. Hogy így álljon-e, vagy úgy? Hogy érje küszöbét a kelő nap, de délután se maradjon árnyékban. Ne legyen nagyon közel a fákhoz, de azért fogják előle a szelet, és a suhogásuk behallatszódjék télen is. És hallani lehessen a vizet, amikor zúg tavasszal, de ne annyira hogy elnyomja a rigók reggeli füttyét. Vagy a szarvasbőgést ősszel, amikor kereken nyögnek, sóhajtoznak, búgnak naphosszat és éjtszakákon keresztül a hegyek.

Így épült a ház. Iván faragta a rönköket, szekercéje vidáman csattogott. Birtalan az illesztést ügyelte, Vénség meg ült a fűben, és mesélt furcsa történeteket. Régi emberekről, hegyi manókról, gonosz, szép tündérekről. Megnőtt a fű közben, kinyíltak a nyári virágok, s estelente a tisztás fölső sarkából őzek néztek alá kíváncsian az épülő házra. Így épült a ház.

Vannak házak, melyek olyanok, hogy csak baj és nyomorúság lakhatik bennük. Az ember megpillant egy ilyen házat, és valami furcsa szorongás fogja el. Pedig lehet szép és rendes maga a ház. Hiba nélkül való. És mégis van benne valami, benne vagy körülötte, valami megmagyarázhatatlan. Valami baljóslatú. Valami, ami elszomorítja és gondolkodóvá teszi az embert, ha elmegy előtte.

Az ilyen ház mellett a legjámborabb kutya is rosszkedvűvé és harapóssá válik. Madár sohasem rak fészket az eresze alá. Pele nem költözik a padlására. Mókus elkerüli. Csak patkányok surrannak alatta. Csak a harkály jár rá egy idő múlva, és kopogtatja, kutatja, fürkészi benne a hibát. És éjtszaka baglyok ülnek a tetején.

Az ilyen ház bajjal és vesződséggel épül, és ha kivénül és ledől, csalán nő a helyén. Isten tudja, hol van benne a hiba. Talán a fájában rejtőzik valami fojtogató, szagtalan és láthatatlan penész. Valami keserűség, ami megmérgezi a levegőt. A fában talán, amiből építették. De az is lehet, hogy a helyben van a hiba. Gonoszság van eltemetve alatta a földben, és az sugárzik ki folytonosan, és izzad elő újabb és újabb gonoszságokat. Vagy az erdő olyan ott. A fák, ahogy körülötte állanak. Sötétebbek és mogorvábbak, mint másutt. Isten tudja csak. Az is meglehet, hogy az emberekben volt a hiba, akik kigondolták és megépítették az ilyen házat. Belőlük surrant át valami sötét és gonosz kísértet a ház falaiba. Nem lehet tudni ezt. De bizonyos, hogy vannak házak, melyekben csak baj és nyomorúság lakik, bárki költözzék is beléjük. Melyeknek láttára valami érthetetlen, furcsa szorongás fogja el az embert, s a kedve minden ok nélkül egyszerre elborul. Magányosság-szaguk van, és baj, gond, szerencsétlenség lapul mögöttük. Vannak ilyen házak, vannak.

Aztán vannak megint házak, melyekben békesség és öröm tanyázik. Ha megpillant az ember valahol egy ilyen házat: egyszerre úgy érzi, mintha hazaérkezett volna. Otthon-szaga van a füstnek, mely belőle fölszáll. Nevet az ablaka, s az ajtaja hívogat. Az ember érzi benne a békét és a meleget, mely, mint egy láthatatlan napfény, beragyog mindent maga körül.

Az ilyen ház előtt hamarabb olvad el a hó. Tavasztól őszig virágot terem előtte a rét. Az ilyen ház körül a fák barátságosan lehajolnak, és bemosolyognak az ablakon. Az ilyen ház szerencsét hoz mindenkire, aki megalszik benne. Az ilyen ház jóvá szelídíti a benne lakó embert. Nyugalmassá, derűssé, bátorrá teszi. Aki építette, hosszú életű lesz, és még halálában is érzi a napsütötte fenyőtörzsek illatát s az örömet, mely elfogta akkor, midőn a bokrétát először tette föl a tetejébe.

Az ilyen házat jó szellemek őrzik. Farkas messzire elkerüli. Jól tejelnek a tehenek, egészséges bárányokat ellenek a juhok. Villám nem sújt a közelébe, zsindelyét nem fogja a tűzhely szikrája. Úgy terem benne a kacagás, mint körülötte a virág. Mint küszöbén a napfény.

Ilyen ház volt az ott, amelyik a Komárnyikon épült.

Ahogy lassan és nyugalmasan emelkedtek a falak, a jószagú fenyőrönkök közé beépült valami a napsugár melegéből. A nyári égbolt kék tisztaságából. A virágillatból, ami ott lengett a fák alatt, mint egy láthatatlan fátyol. Beleépült az örvösgalambok békés búgása, a rigófütty, ahogy átívelt a tisztás fölött reggel, a harmat hűvös párája s az a halk, zsongító suhogás, amivel a fák beszélgettek olykor, ha szellő osont át közöttük halk mohapapucsban.

Így épült föl a ház. Mire elkészült, a mogyoróstyúk csirkéi már csipogva ültek a fán, s a széltörések gazosát lilára festette a bársonyvirág. Szerelmes őzbakok űzték párjukat az üverek nyiladékain át, s a medveanya esténként megfürdette bocsait a Sestina kristály-zöld vizében.

Az úrfi följött, megnézte. Tetszett neki a ház. Két szobája volt, egy kisebb meg egy nagyobb. A nagyobbikba főzőkemencét tétetett, a kisebbikbe egyszerű pléhkályhát. Volt ott ágy, asztal, szék, polc a falon. Iván faragta valamennyit. Ő akasztotta ki az első csokrot is az ajtó fölé. Margaréta volt benne, és lángvirág, vakító-piros.

Két napig ült fönt az úrfi a Komárnyikon akkor. Aztán parancsot adott a plájászoknak, hogy építsenek egy pajtát is a ház mögé, lónak s tehénnek valót.

Mire eljött a szarvasbőgés ideje, elkészült az is. Két hetet töltött fönt akkor az úrfi a komárnyiki házban. Déltájt, mikor kereken hallgattak a bikák, s a csönd halkan percegett a rőt levelű bükkök közt, kiült elébe a padra. Iván vizet hordott, ebédet készített. Az úrfi meg csak ült ott, s nézte az erdőt.

– Itt szeretnék élni – mondotta egyszer halkan, mikor ott ment el mellette Iván –, szép itt, és békés, Iván...

A nagydarab vörös ember megállt az úrfi mellett, és végignézett a tisztáson. Aranyos-sárgán csillogott az őszi napfény.

– Csak nem egyedül – mondta csöndesen –, nem egyedül, úrfi...

– Tudom, Iván. Úgy gondoltam én is.

Aztán nem beszéltek többet erről. A bőgés letelt, megeredt az eső is, és szürke fellegekbe vonta a hegyeket. Lementek. Aztán jött a hó, és lezárta a patakokat.

Következő nyáron, őzbak időben, újra töltöttek ott együtt egy hetet. Iván s az úrfi.

– Vághatnál aprófát, télire – mondotta egyszer, ott a padon.

Aztán nehány nap múlva azt mondta:

– Le kellene már kaszálni a szénát is, Iván. Ha itt laknék, s tehenet tartanék, meg lovat, mit ennének a télen?

S úgy nézett rá, valami olyan furcsa, tréfásan szomorú mosollyal.

Az is eltelt. Az úrfit várták már odalent, mérnökök, ügyvédek, baj volt a vasút miatt. Tudták a plájászok mind, hogy vasutat építenek az urak a Maroson fölfele, s már Dédáig készen áll a töltés, s Ratosnyán is építeni kezdik a hidat. S tudták azt is, hogy itt akarják áthozni a vasutat, a Maros bal partján, s a Szalárd torka előtt átfúrni a sziklát. Hogy otromba töltés éktelenkedjék az erdő s a folyó között, s a Szalárd torkánál, ahol lyukat fúrnak a hegybe, őrház épüljön. Így akarták az idegen urak. De tudták azt is, hogy az úr kimondta rá a szót: nem! Nem épül vasút a Maros bal partján, nem épül ház izgága idegenek számára a Szalárdban, s nem vájja ki a hegyet semmiféle mérnök! Nem! S ha az úr egyszer azt mondta, hogy nem, akkor megküzdött ezért a szóért az ördöggel is.

Törvényre mentek a vasút miatt, az úr és az állam. Ügyvédek nyargalásztak elé-hátra, mérnökök méricskéltek a Maros két partján, Ratosnya és Szalárd között, azon a nyáron. Ezekkel bajolt az úrfi. Elbúcsúzott a komárnyiki háztól, vállára lökte a puskát, sóhajtott s lement. A cibai szállásnál meg sem állt.

Iván lekísérte a Maros hídjáig, föllökte a hátizsákot a szekérbe, elbúcsúzott, s visszaballagott a Cibába. Nehány napig szótlanul tett-vett. Aztán egy reggel csak föltarisznyált magának, fűrészt, baltát vett, kaszát a vállára, s elindult föl a Komárnyikba. Három hétig ült fönt. Csak éppen néha jött le, élelem után. És három hét multával ott állt a pajta mellett boglyában a széna, s a ház mögötti szín padlásig tömve aprított bükkfával.

Aztán jött az ősz. A plájászok délutánonként szerteszéledtek a gerincekre, bőgést lesni, és csak reggelre kerültek elő. Itt-ott már megszólalt egy-egy bika. S ment le Garabonciás Gyerkóhoz a hír, s Gyerkótól vitte tovább szaporán Estevány, a gyermek, le egész Disznajóig: jöhet az úr s az úrfi. Bőgnek a bikák!

Bőgtek is a bikák. Az úr föl is jött egy idő múlva, mogorván, sötéten, ült fönt nehány napot a Dószul Fulgerujon, meglőtt egy öreg tizenhatost, azzal elment. De az úrfi nem jött. Hiába üzente Iván újra, hogy bőg a sestinai nagy bika, a ház előtti tisztáson túrja éjtszakánként a deres pázsitot, hogy kétszer már a félfülű kant is látta a szedres üverben: nem jött az úrfi. Aztán már csak egy-egy bika szólott még a tetőkön. Aztán elhallgattak azok is.

Iván néha fölment a házhoz, leült előtte a padra, és ült, ült szomorúan. Üres volt mögötte a ház, olyan volt, mintha halott lett volna. Csak ült, ült, és nézte a leveleket, ahogy egyenként hulltak alá a fákról; a fákat, ahogy egyre csupaszabbak lettek, szinte fáztak; és a ködöt, ahogy a völgyeket rendre ellepte, és emelkedett egyre följebb, és végül felhőkké gyűlt össze a hegyek feje fölött. Megeredt az eső, a világ arca befelé fordult, rosszkedvűen csöpögtek az erdők, és akkor Iván nem ment föl többet a házhoz. Gunnyasztott a cibai szálláson, mint egy vén, vedlő varjú, és sajnálta a házat odafönt, amelyik egyedül maradt.

Egyszer aztán azzal jött le Ferenctől egy gyermek, hogy kutya ugat fönt a Komárnyikon. Délelőtt volt, esett az eső, a plájászok ott pipáztak a kemence körül.

– Nem lehet az – csóválta meg Iván a fejét –, az enyémek idehaza vannak, s másnak nincs kutyája itt.

– Pedig kutya volt az – bizonygatta a gyermek –, tegnap este hallottuk először, s ma reggel megint. Idegen kutya, csahos.

Éppen odahaza volt Farkas-Dumitru is. Rázta mogorván a fejét:

– Ki tudja, mit hallottál, gyermek. Nem lehet ott kutya. Én tudom.

De a gyermek nem hagyta magát. És este Iván fölkapaszkodott a ház fölötti sziklagerincre, hogy meghallgassa, hol ugat az a kutya.

Valóban a Komárnyikon ugatott. Kétszer is. Napnyugta előtt s aztán szürkületkor, hosszasan. Mint az olyan kutya, kinek még idegen a hely, és irtózik az ismeretlen erdő árnyékaitól.

– Ugat – mondotta már a küszöbön izgatottan, amikor az éjtszaka nyirkos ködével együtt a házba belépett.

Csak a nyitott kemenceajtó tüze világította meg a szállást. Birtalan és Dumitru ott ültek a priccs szélén, és a tüzet nézték.

– Hol? – kérdezte Birtalan.

– Komárnyikon. A háznál.

Többet aztán nem beszéltek erről. Később megindult újra az eső, és halkan kaparászott nyirkos ujjaival a zsindelyeken.

Alig virradt, már útra kelt Iván. Mert tudni kell azt, hogy ki költözött oda. Miféle pakurár legeltet ott, miféle szénégető ütött tanyát.

Lépett Iván föl a Sestinán, át a Komárnyikba, neki a hegynek. Nehéz köd ülte a patakot, lomha, fojtogató köd. A fák csöpögtek. A két Dudás ott baktatott mögötte. Olykor beleszimatoltak egy-egy vadcsapásba, s figyelve szűrték át orrukon az erdő párás szagait. Egy-egy üverben őzek ugrottak meg.

Mikor a bükkös alsó szélét elérte, újra meghallotta a csaholást odafönt. A tisztás irányából jött.

Sietve ment a forrás vize mentén fölfele. Itt-ott vaddisznótúrást látott. Frisset, feketét. A kutyák izgatottan szaglásztak. Rájok kellett szóljon, hogy el ne menjenek a nyomok után.

Aztán már látszott a tisztás világos foltja a fák közt. S a ház. Sárgán, vidáman, tisztán.

És akkor egyszerre megtorpant. Kék füst szállt a zsindelyekről fölfele. Valaki beköltözött a házba!

Haragosan markolta meg vállán a puskát. Adta bitangjai! Mit gondolnak, kinek készült ez a ház?

Vitte az indulat Ivánt fölfele a hegyen. Már kiért a szélső bükkfák alá. Már a forrás csorgójánál volt. Ekkor mérges csaholással egy tarka kuvasz ugrott föl a ház küszöbe mellől.

– Megálljatok csak! – dörmögte Iván bosszúsan, és levette válláról a puskát. Ekkor megnyílt az ajtó. Egy asszony lépett ki rajta, és fojtott hangon rászólt a kutyára:

– Csobán! Ciba, nye! Nye!

A kutya elhallgatott, és morogva húzódott hátra. Morogtak a Dudások is. Iván a ház elé ért. A puska még mindég a kezében.

– Kik vagytok, hé?! – kiáltott az asszonyra.

Az ott állt még mindég az ajtóban, és kíváncsi szemmel, barátságosan nézett rá. Fiatal volt, barna arcú, egészséges. Piros fejkendője alól kivillant egy tincs aranyszőke haj. Ez olyan különös volt, olyan furcsa és szokatlan, hogy Ivánnak megakadt rajta a szeme.

– Hol az urad? – kérdezte szelídebben.

– Alszik – felelte halkan az asszony, és mosolygott. Szeme zöld volt, mint a források vize tavasszal.

– Hogy mertetek... – állt meg Iván az asszony előtt. Hangja bosszús volt, és fenyegető.

– Halkabban beszélj – szólt közbe valami furcsa, lágy hangon az asszony –, mondtam, hogy alszik...

Iván ott érezte arcán azokat a különös, zöld szemeket, és valami furcsa zavar fogta el. Fegyverét a vállára lökte, és elfordult.

– Az uraddal akarok beszélni – mondta, és nem nézett az asszonyra.

– Gyere be – mondotta az, és félreállt az ajtóból –, hajnal óta várlak.

– Vártatok? – ütötte föl Iván a fejét. Szeme összetalálkozott az aszszonyéval.

– Csak én vártalak. Tudtam, hogy jössz.

Furcsa volt a hangja, mélyről jövő, halk és bársonyos. Iván megrázta magát, mint aki varázslattól igyekszik szabadulni, és rálépett a küszöbre. Az embert akarta látni, emberrel akart beszélni, férfiemberrel, férfiszóval. Keményen, ahogy kell az olyannal, aki betolakszik a más házába.

Az asszony félreállt, és Iván belépett a házba. Körülnézett. Minden úgy volt, ahogyan kellett. Tisztaság és rend. A kemencén ételféle főtt. Az asztal megterítve, székek, minden a helyén. Az ágy sima, lakatlanul sima. Senki nem aludt ott. Csodálkozva nézett hátra. Az asszony a belső szoba felé intett:

– Ott alszik, bent.

Iván agyát ellepte a vér. Körmei belemarkoltak a puska csövébe. Fölhördült:

– Az úrfi szobájában?! Az úrfi ágyán! Disznó bitang isteneteket!

Két lépéssel az ajtónál volt. Ökle rázúdult a kilincsre, és belökte. Melle zihált a haragtól.

– Hé...!

Szeme megakadt az ágyon. Lába a küszöbre gyökeredzett. Szájában megakadt a szó. Az ágyon, ott szemközt az ajtóval, gyűrött párnán és dúlt takarók között, lehunyt szemmel békésen feküdt és aludt az úrfi. Gáspár úrfi maga.

Nehány pillanatig ott állt az ajtóban, és mereven bámulta, mint aki nem hisz a szemének. Az ágy fölött, a szögön, ott lógott a puska. Az ismerős zöld vadászkalap. Az ismerős bekecs.

Iván lassan visszalépett, és halkan betette maga mögött az ajtót. Az asszony háttal állt, és valamit matatott az asztalon. Csak az a furcsa, aranyszőke hajtincs csillogott elő a fejkendője alól.

A plájász lassan megindult. Óvatosan rakta a lábát, szinte lábujjhegyen járt. Kifele indult. Szinte az ajtónál volt már, amikor megszólalt háta mögött az asszony:

– Iván bácsi! Egy kis frustukra csak leül!

Az orosz zavartan fordult meg.

– Honnan tudod a nevemet?

Az asszony halkan fölkacagott. Búgó, torokból jövő kacagása volt.

– Tudom én azt. Pálinkával nem is kínálom, ne féljen! De itt egy csupor tej. Egy kis szalonna s kenyér. Jöjjön, na! Tán nem megy el étlen tőlünk?

Nehézkesen az asztalhoz ment, puskáját a falnak támasztotta, kalapját letette maga mellé, s leült. Arca egy árnyalattal vörösebb volt, mint máskor, szemei zavartan nézték az asszonyt.

– Tegnapelőtt jöttetek föl?

– Igen.

– Merről?

– Fileházán keresztül, a görgényi plájon.

– Úgy. Öhöm.

Keze kinyúlt a csuporért, szótlanul hörpölt belőle. Nehány falás kenyeret is evett hozzá. Megismerte az ízéről mindjárt: a disznajói udvar kenyeréből volt.

– Egyék szalonnát is hozzá – biztatta az asszony –, van elég belőle, igazán!

– Köszönöm – morogta, és bicskájával leszelt egy darabkát a szalonnából. – Itt alul disznók jártak a bükkösben ma éjjel – mondotta később.

– Igen – felelte az asszony –, este itt váltott át a forrás mellett kettő. Csobán meg is ugatta őket.

Iván evett, és hallgatott. Az asszony sem szólt, matatott a kemence körül. Aztán Iván megtörülte a bicskáját, zsebre tette, és fölállt.

– Köszönöm a szíveslátást, asszony.

– Egészségére, Iván bácsi.

Vállára lökte a puskát, kezébe vette a kalapot.

– Aztán... mondd csak: vadászat nem lesz...?

Az asszony szembefordult vele, és mosolyogva rázta meg a fejét:

– Most nem, Iván bácsi. Most nem.

Mosolygott, de a hangjában valami furcsa szomorúság volt. Iván megköszörülte a torkát:

– Úgy. Khm. Aztán meddig...?

– Holnap már elmegy – felelte az asszony, és a szeme elborult. – Fileházára rendelte a hintót. Holnap.

– Úgy. Úgy. Na, jó. Akkor, Isten veled, asszony.

– Isten vele, Iván bácsi.

A két Dudás ott várta az ajtó előtt. Odébb a tarka kuvasz figyelte óvatosan, de már nem ugatott. Az ajtót óvatosan tette be maga mögött. Aztán megindult vissza, a bükkös felé. A kutyák némán baktattak mögötte. A szélső fák alól riadt szóval egy rigó rebbent föl. Valahol magosan a szürke felhők között egy holló szállt, szárnyának suhogása messzire elhallatszott a nyirkosan csepegő erdők fölött.

Dél fele járt az idő, mikor a cibai szállásra leért. Közben nyestre akadtak a kutyák, a nyest fáról fára szökdösve bevitte őket a Sestina üverjeibe, csak ott sikerült puskavégre kapni. Ebédidő volt, mikor a tarisznyára aggatott nyestbőrrel hazaért Iván.

A plájászok szállása előtt ott állt Garabonciás Gyerkó két mokány lova az oszlophoz kötve, a fanyergekről akkor emelték le éppen a havi kommenciót. Három zsák málélisztet, egy zsák árpalisztet a kutyának, olajat, ezt-azt. Egy átalvetőben nehány apróságot, amire múlt hónapban adtak volt pénzt Gyerkónak, hogy beszerezze alkalomadtán, vásárosok segítségével.

Behordtak mindent, a lovakat ellátták szénával, aztán beültek a házba, és Gyerkó elkezdte mondani a dolgokat, szép rendben, sorjában, komótosan, étel közben, majd pipafüst mellett, mindent, ami odalent az utolsó hónapban történt. Így volt ez már szokásban, amikor havonta egyszer följött Gyerkó a kommencióval. Hiszen ő odalent lakott, a világ kapujában. Előtte vonultak el a vásáros népek, itatni, etetni megálltak, s hozták a híreket. És Gyerkó mindezeket szépen összegyűjtögette magában, s amikor eljött a kommenció ideje, fölvitte az egészet a cibai szállásba, a plájászoknak.

Azok meg körülülték, Birtalan a kemence sarkán, Farkas-Dumitru hátul a fekvőhelyen, Iván a padon. Gyerkó pedig ott ült a széken, horgasan, púposan, lefittyent nagy orrával, kerek pókhasával, vékonyka lábait behúzta maga alá, és mondta. Sorjában, ahogy jött.

– A Szekuban csúffá tette Bán Iliát, a Bánffy urak plájászát a medve. Sebzett volt a medve, s Ilia ment a nyomán. A sűrűben rálelt, a medve támadott, Ilia nem tudott kitérni. Úgy vitték haza gallyakból font saroglyán a hajtók. Fél szeme kifolyt, fél arcáról lejött a bőr s a hús. Válla, fél karja odalett. Az urak háromszáz forintot adtak neki, az asszony vett rajta két tehenet, egy malacozó kocát s két hold kaszálót még a Piperiken. Most csak azon búsul, hogy mért maradt életben az ura. Nyomorék emberrel baj van, és vesződés.

– A toplicai zsidót halva találták az út árkában, éjjel. Baltával verték be a fejét. Vásárról jött, valahonnat Csíkból. Sok pénz volt nála, azt beszélik.

– A gödemesterházi erdésznek megszökött a felesége, méghozzá egy pappal. A dédai korcsma tüzet fogott, s beleégett maga a korcsmáros is. De nagyon részeg lehetett, Isten nyugosztalja, hogy nem tudott kiszökni ajtón vagy ablakon...

– Tűz ütött ki az Istenszéke alatt is, az erdőn. Jó nagy hely leégett. Azt beszélik a népek, hogy valami öregember élt ott, valami Tóderik nevű, akit a csendőrök már régóta keresnek, s az gyújtotta volna meg az erdőt bosszúból. Meg hogy volt egy leánya neki, aki nem is leány volt, hanem erdei boszorkány, elvette a férfiak eszit, kiszívta belőlük a vért, s megölte őket. S hogy a tűz óta eltűnt volna az is. Csak egy fakereszt maradt felőle, azt mondják, tova az Istenszékén, fönt. De olyan boszorkányos fakereszt, hogy amíg kereken leégett az egész erdő, ez a fakereszt még meg sem perzselődött! És aki elhalad mellette, az sóhajtani hallja lába alatt a földet. Még azt is mondják, hogy annak a leánynak aranyból volt a haja, valóságos színaranyból, s hogy azzal bolondította el a férfiembereket. Akinek egy szálat adott belőle, az másnapra elvesztette az ép eszit, s harmadnapra meghalt valamiképpen. A korcsmáros is ezért égett bele a házba. Ketten is esküsznek reá, hogy tulajdon szemükkel látták, mikor a boszorkányleány egy szál aranyhajjal fizette ki a korcsmárosnak a túrót. Ez három nappal a tűz előtt történt. Másnap már inni kezdett az örmény, következő nap ivott egyfolytában, s harmadik éjtszaka magára gyújtotta a házat.

– Aztán mondják még azt is, hogy volt ennek a leánynak egy tarka kutyája, és azt Csobánnak hívták. Így szemre közönséges kuvasznak látszott, de valójában nem volt más, mint az eleven ördög maga, akinek a vén Tóderik még születése előtt eladta volt a leányt, s így kutya képiben őrizte, és sok furcsa dolgot míveltek együtt. Beszélnek az emberek, na. Sok bolondot, az igaz.

Feszülten hallgatták a púpos hírmondót. Birtalan fölállt a kemence sarkáról, fejcsóválva a polchoz ment, leemelte a fenyővizes üveget, és odatette Gyerkó elé, az asztalra.

– Igyál egyet, hogy jobban csússzék a szó. Sok bolondság történik ebben a világban, az már igaz.

Gyerkó nem kérette magát, hanem jót húzott az üvegből. Mikor ökle az üveggel együtt visszakoppant az asztalra, Iván megszólalt rekedten a padon:

– Csobánnak hívták azt a kutyát? Így mondtad? S a leánynak aranyból volt a haja?

Valami furcsa izgalom feszült a hangjában. A többiek fölfigyeltek a kérdésre.

– Úgy, úgy – bizonygatta Gyerkó –, s Csobánnak szólították a kutyát, igen. Mért kérded ezt?

– Csak úgy – dadogta Iván zavartan –, valami az eszembe jutott.

Birtalan ránézett:

– A kutyára gondolsz, amelyik a Komárnyikon ugatott?

– Nyavalyát – mordult föl dühösen Iván, és kivörösödött arcán izzadságcseppek gyöngyöztek –, nem gondolok én semmire, mit esz a fene titeket! Különben is, az a kutya nem a Komárnyikon ugatott, hanem a Pávelben, és valami fileházi pakurárok kerestek nehány elveszett juhot a plájon. Mit törődtök vele!

Egészen dühbe gurult Iván. Kirúgta maga alól a padot, és súlyos, döngő léptekkel kiment. Az ajtót becsapta maga mögött. A többiek egymásra néztek.

– Ennek mi baja van? – szólalt meg elsőnek Gyerkó.

Birtalan vállat vont.

– Tegnap még nem volt semmi.

– Hol van még a tavasz? – morogta Gyerkó sértődötten. – Vagy most már ősszel is kitör rajta a veszettség?

– Ne törődj vele – békítette Birtalan a púpost –, mondd tovább! Mi van még?

De a mesélés hangulata elromlott valahogyan. Felhő ült a szobán. Kint is felhőket terelt a szél a hegyek fölött, tépett, fekete felhőket.

– Építik Dédánál a vasutat – folytatta Gyerkó kelletlenül a bejelenteni valókat. – Szászrégenbe befutott az első gőzös, s egy asszonynak azon nyomban ikrei születtek az ijedségtől, ott a stáció mellett, a gőzös meg az úri népek szeme láttára. Na. Mi van egyéb? Elfogtak két magyarói cigányt a csendőrök, mert megkakasolták az idecsi zsidónét a holtmarosi füzesben. A zsidó azt követelte, hogy most már vigyék is el a cigányok magukhoz az asszonyt véglegesen, a zsidóné pedig kérte a csendőröket, hogy ne bántsák a két cigányt, mert hiszen nem tettek vele semmi rosszat, éppeg ellenkezőleg inkább. Ő is csak asszony, ha még olyan öreg is. Hát, ilyen a világ, na. Egyébként azt a zsidónét láttam egyszer, három év előtt, és azt mondom, hogy azok a cigányok botot érdemelnek. Mert tiszta csúfságból tették azok, amit tettek. Semmi komoly szándék arra nézve nem lehetett bennök. Mert én még eleven életemben ahhoz fogható csúnya és nagy hasú fehérnépet nem láttam soha, ezt merem mondani! Márpedig az ilyennel elkezdeni, az már szemérmetlenség, engedelmet kérek...!

A hangulat ettől a történettől valamennyire fölengedett. Még Farkas-Dumitru is elröffentette magát ott hátul a priccsen. Aztán Garabonciás Gyerkó húzott még egyet a fenyővizes üvegből, számba vette, hogy kinek mi a kívánsága, azzal eloldotta a lovait, és elment. Iván a szín mögött hasogatta a fát. Csak a fejszéje csattogott, ő maga nem jött elő.

Később Birtalan ellézengett a pajta felé, majd hátra került a fásszínhez, és megállt Iván mögött. Az két marokra fogott baltával csapkodta a rönköket, mintha ellenséggel verekedett volna.

Birtalan fölnézett az égre. Északi szél söpörte a fekete felhőrongyokat.

– Föláll az idő – mondotta lassan –, fagy lesz.

Iván tovább csapkodta a fákat. Birtalan elgondolkodva nézte a nagy vörös ember széles hátát, ahogy a favágótönk fölé görnyedt.

– Csobánnak hívják a kutyát, odafönt? – kérdezte hirtelen.

Bár halk volt a hang, és lassúak a szavak, az ember kezében megállt a balta tőle. Villámgyors mozdulattal szemközt fordult Birtalannal. Arcán rémület volt. A balta ott maradt, ahogy a tönkbe bevágódott, úgy.

Egy hosszú percen keresztül mereven nézték egymást. A két bozontos, elvadult plájász. A kis keszegarcú öreg és a nagy vörös óriás. Aztán fojtott hangon megszólalt Iván. Lázas, lihegő hangon, halálos komolysággal:

– Nem olyan egyszerű dolog ez, Birtalan... vigyázni kell vele, érted...? Nagyon kell vele vigyázni, Birtalan... ez nem olyan dolog, ez...

Megakadt. A szeme sütött, homlokáról veríték folyt alá.

– Az emberek beszélnek – bólogatott Birtalan –, sok bolondot beszélnek az emberek, tudod. Fele sem igaz.

– De ha csak a fele is igaz...? – riadt meg a másik, és szemei kétségbeesetten kerestek valami megnyugtatót az előttük lévő arcon.

Birtalan sóhajtott, aztán fáradtan leült az aprítatlan fára. Kalapját levette és vékony, zöldeskék kezével lassan végigsimított gyér, fehér haján.

– Tudod – kezdte –, én jártam annál a háznál, ahol az a Tóderik lakott. Az úr küldött oda először. Ez akkor volt, amikor az embert bezárták valami verekedés miatt, s a leányka egyedül maradt, egészen egyedül, fönt az Urszu alatt, a házban.

Ült a farakáson, és lassú vénember-hangon mesélt. A másik meg csak állt előtte, két karja lomhán lecsüngött, szája kissé megnyílt, és mohón itta magába a szavakat.

– Tudod, nem lenne szabad egyedül hagyjanak az emberek egy gyermeket soha, egy olyan kicsi kis leánykát, olyan árva-egyedül fönt az erdők közt, soha. Nem azért, mert valami baj érheti. Nem. S nem azért, mert árt neki az egyedüllét. Nem azért. Az egyedüllét nem árt senkinek. Az egyedüllét nem ront meg senkit. Nem azért. Hanem, mert az embereket, a többit, érted, Iván? A többit elrontotta már az, hogy nem voltak soha egyedül. Hogy nem voltak eleget egyedül, és nem tanulhattak meg olyan dolgokat, amiket az erdő meg az egyedüllét tanít. Hanem megteltek sok másféle dologgal, hazugságokkal, amiket egymásnak összehazudtak, félelmekkel, amikkel egymást riasztgatták, és megteltek valami rosszasággal, ami a szemükre borult, mint egy hályog... és csak azon keresztül tudják látni a világot és a többi dolgokat...

– Így van ez, Iván. Na, már most, van valaki, aki egyedül marad az erdőn. Egy gyermek. Egy leány. Puszta-egyedül az Urszu torkában. És a többi látja ezt. És látja azt, hogy olyan dolgokat tud, amiket ők nem tudnak, mert ők nem voltak egyedül az Urszuban, hogy megtanulhassák. Hanem egyebeket tanultak, és azokon az egyebeken keresztül látják azt a másikat. Érted? Azon a hályogon keresztül, ami rosszaságból való, és ezért akármit néznek vele, rosszaságot látnak. Így volt ez ott az Urszuban is, Iván. Az emberek látták, hogy van valaki, egy leány, aki más, mint ők. Aki tud valamit, amit ők nem tudnak. És innen van az egész.

– Mikor először voltam nála, megmutattam, hogyan kell fogni a halat. Tudod, ez a dolog a halakkal egészen egyszerű. Nincs benne semmi babona, semmi ördöngösség. Csak éppen... kéz kell hozzá. És lélek. És az, hogy az ember sokat legyen egyedül a patakkal, és megtanulja, hogy a patak... az is valami. Nemcsak egy rakás víz, ami folyik, hanem valami, ami több ennél. Valami, ami van. Ami él. Igen, éppen úgy él, mint az erdő vagy a szél vagy... vagy az ember maga. És mert él, meg kell ismerni azt az életet, amit él. De a legtöbb ember ezt nem tudja, és nem hiszi el, és ezért hiába is mutatom nekik, hogy így, vagy amúgy. Nem tanulják meg soha. Azt mondják, hogy babona, és azt mondják, hogy az ördög és nem tudom, mi. Ilyenek az emberek.

– De ez a leány, ez megértette mindjárt, hogy mit akarok. Pedig nem is szóltam neki róla. Csak csináltam, és ő nézte. Aztán belenyúlt a vízbe, és ahogy belenyúlt, már tudtam, hogy megértette azt, amit nem is mondtam el neki. Olyan keze volt. Érted, Iván? Olyan keze volt.

– És aztán jött a többi. Nem tudom pontosan, hogy mi volt mindaz, ami még jött, de egészen bizonyos, hogy jött, és hogy mind ilyen dolog volt, mint ez, a halakkal. Mert a leány egyedül volt. Egészen egyedül, Iván. És az emberek látták, hogy egyedül van, és látták azt, ami még jött, és nem értették persze, mert ők nem voltak az erdővel egyedül. És aztán elkezdtek beszélni. Így van ez, Iván.

Ült Birtalan a farakáson, és nem szólt többet. Iván meg állt előtte, fejét lehajtotta, és gondolkozott. Aztán Birtalan sóhajtott, és lassan fölállt a farakásról, fejére tette a kalapot, és elindult. Nehány lépés után megállt, fölnézett az égre, és azt mondta:

– Föláll az idő. Fagy lesz az éjjel.

Iván is fölnézett. Az északi szél egyre tépte a felhőket odafönt, és rongyaik mögül itt-ott kivillant egy-egy kicsike darab az ég bársonyos kékjéből.

– Fagy lesz – mondotta ő is.

És keze kinyúlt a balta után. Mikor Birtalan a pajta ajtaját kitárta, hogy szénát vessen a tehenek elé, és elkezdje a fejést, a szín mögött már újra csattogott a balta. De most már békésebben és ritkábban csattant.