LIAN DOLAN

Szerelmem, William

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Lian Dolan: Elizabeth The First Wife

Originally published by Prospect Park Books
in 2013

Copyright © 2013 by Lian Dolan

Minden jog fenntartva!

Fordította: Pap Ágnes

A Szerelmem, William műfaja regény, a cselekmény és a műben megjelenő karakterek a szerző fantáziájának szülöttei. Bármely hasonlóság valós eseményekkel, helyekkel vagy élő személyekkel csakis a véletlen műve.

Copyright © 2013 by Lian Dolan

Hungarian translation © Pap Ágnes, 2014

© Erawan Könyvkiadó, 2014

ISBN 978-615-5469-00-8

ISSN 2064-3683

Szüleim,

Edna Klarman Dolan és James Joseph Dolan

emlékére

Fiúk & lányok

találkozása

Shakespeare-stílusban

Állíts össze egy romantikus cselekményt!

FIÚ

zaklatott királyfi

száműzött herceg

elzüllött fekete bárány

jóképű szélhámos

állítólagos kalóz

SZERELMESEK LESZNEK

| egy bálon | egy szigeten | egy szamárba |

| pedig minden ellenük szól

AZTÁN JÖNNEK A BONYODALMAK

másnak hitt személy | elhúzódó háború |

meggyilkolt rokon | fatális félreértés |

bosszúvágyó anya | gyermeki hálátlanság |

rossz tündérpor | féltékenységi düh |

szerencsétlen párbaj | politikai ambíciók |

meghamisított levél | őrült húg

A VÉGÉN PEDIG…

összeházasodnak | meghalnak | uralkodnak

1. fejezet

– Tehát manipulációra vagy szellemi vonzalomra épül ez a kapcsolat?

Istenem, kérlek, valaki válaszoljon. Bárki. Senki. Végignéztem osztályom huszonnégy tanulóján, akik közül talán ha tizenhat csinált úgy, mintha érdekelné az anyag. Egy kéz sem volt a magasban, még Lydiáé sem, ami rossz jelnek tűnt. Ő volt a legkiválóbb diák azon az emelt szintű Shakespeare-órámon a Pasadena City College-ban. Okos, fiatal, második generációs koreai lány, aki arról álmodozott, hogy egy nap bejut a Berkeley-re. Mindig számíthattam rá azokon a napokon, amikor nem volt kedvem a Bárdról értekezni. Lydia ilyenkor előhúzott valamilyen kérdést a semmiből, és életben tartotta a beszélgetést, amíg ki nem csengettek, vagy Antonio mobilja meg nem szólalt (Party Rockers in the House Tonight! csengőhangon), attól függően, hogy melyik jött előbb.

Azon a szokatlanul forró és szmogos áprilisi kedden azonban még Lydiát sem érdekelte egyáltalán a Makrancos hölgy.

Úristen, utálom ezt a darabot.

Pont ezért tanítottam, hogy megmutassam: még egy olyan zseniális és örökérvényű író, mint Shakespeare is mellélőhet néha. De úgy tűnt, hogy egyetlen tanítványom sem mutat érdeklődést az én fordított (vagy inkább torzított?) pszichológiám iránt. Sem Morgan, a magániskolából érkező, feltűnő szépség, aki egy félévet a NYU-ra járt, majd miután rájött, hogy a NYU-n tanulni nem ugyanaz, mint New Yorkban shoppingolni, visszamenekült Pasadenába; sem George, az ukrán (ő nevezte így magát, nem én), aki tíz év kamionsofőrködés után tanár akart lenni; sem pedig Emilia, a gyermekét egyedül nevelő, fiatal anya, akinek sikerült valahogy befejeznie az iskolát, és a Bed Bath & Beyond üzletben dolgozott. Az egyébként lelkes osztályom mással volt elfoglalva. A tavaszi szünet előtti utolsó hét volt, így aztán nyilván mindnek azon járt az esze, hogy óra után hogyan tud majd a leggyorsabban fagyihoz jutni.

– Senkinek sincs tehát véleménye a teljes Shakespeare-életmű egyik leghíresebb viszonyáról? Petruchio és Katalin. Tűz és jég. Szexista disznó és rideg némber. Elolvasod ezt a jelenetet, és mit gondolsz? Erről van szó, nekem is egy ilyen pasi kell?

Nevetés morajlott mindenfelé a teremben, ami eszembe juttatta, miért is kelek fel minden reggel.

– Lancaster tanárnő, fogalmam sincs, mi történik ebben a darabban – kezdett rá Nico Andregosian. Nico minden célzatosság nélkül, a hőség ellenére is a gimije nevét viselő dzsekijében ült az összes órámon. Tuti nem fog rövid időn belül a Berkeley-re járni, viszont múlt héten segített nekem kereket cserélni. Még egy emlékeztető, hogy miért is kelek fel reggelente. – Semmit sem értek belőle.

– Elolvastad egyáltalán, Nico?

– Igen, úgy-ahogy. De tiszta őrültség, amit a napról meg a holdról ír.

Ez az a pont, ahol az óra kezd jó lenni, gondoltam. Ahol én, Elizabeth Lancaster, a közösségi főiskola színházrajongó angoltanára leginkább elememben érzem magam.

– Oké, csináljuk azt, hogy együtt elolvassuk, Nico. Te és én. Mint szoktam volt mondani: Shakespeare szavai élőszóban érvényesülnek a legjobban, nem a könyvlapokon. Élő, lélegző dialógusok ezek. Ebben a jelenetben pedig a szexista disznó arról próbálja meggyőzni a rideg némbert, hogy a nap tulajdonképpen a hold. Petruchio a maga módján hatalmat gyakorol, Katalin pedig a saját manipulatív módszerét alkalmazza, hogy leállítsa. Emelje fel az a kezét, aki csinált már ilyet a saját kapcsolataiban. Ki játszott már taktikai játszmákat egy romantikus kapcsolatban?

Minden kéz a magasba emelkedett, kivéve Sahilét, akinek valószínűleg egy Playstation irányítójával volt eddig a legmeghittebb viszonya.

– Gondoltam, hogy ez a helyzet. Gyere, Nico. Te leszel Petruchio, én meg Katalin. Kezdjük!

Az osztálytársai huhogása közepette feltápászkodott a székből. A gimis haverja, Aron odasziszegte:

– Öcsééém. – Nico vonakodása elég átlátszó volt, hiszen a szíve mélyén nagy drámai előadó.

– Kérem, ne tegye ezt velem!

Meghúztam a diétás kólámat, és elővettem a legjobb gettós hangomat:

– Ha harc, hát legyen harc. – A diákok ujjongtak, persze sejtettem, hogy ez lesz.

Nico akadozva kezdte, több szótagot is beszúrt az eredeti szövegbe.

– Az áldóját! Csak lennénk már ö… ö… apádnál! Nagy Isten, míly szépen ragyog a hold! – Közben tett egy drámai kézmozdulatot hangsúlyozásképpen, majd győzedelmesen rám nézett.

Ha harc, hát legyen harc. A bennem lakozó hárpiához folyamodtam, ami nem volt nehéz. Egyedülálló, harmincas nő voltam, akinek a lábfején bütykök nőnek, lyukas a házán a tető, a szerelmi élete pedig a 2000-es évek eleje óta folyamatosan hanyatlik. Arról nem is beszélve, hogy az anyám folyton össze akart hozni Pasadena összes elvált apukájával, a nővérem meg állandóan azt hajtogatta, hogy „ki kell mozdulnom”, bár fogalma sem volt arról, milyen durva az a „kint”. Nem értettem, miért nem tudnak egyszerűen békén hagyni a könyveimmel, a konyhakertemmel meg az egyre több helyet elfoglaló szuperkényelmes európai cipőimmel. Nekem megfelelt a saját életem. A családomnak miért nem? Szóval abban a bizonyos pillanatban rendkívül hárpiásan éreztem magam. Vigyázz csak, Nico!

– A hold? A nap! Hisz nincs is holdvilág.

Nico felnőtt a feladathoz, és a Jersey Shore figuráitól ellesett stílusban játszotta Petruchiót tovább.

– Azt mondom, ilyen szépen a hold ragyog.

Az ajtónyikorgásból ítélve valaki benyitott az osztályba. Nem akartam megfordulni, hogy lássam, ki késett harminc percet az óráról. Abból pedig, hogy a lányok többsége hallhatóan levegőért kapott, tudtam, hogy Jordan az. Simán a legjóképűbb srác volt az osztályban, egy baseballsztár, aki abban bízott, hogy kap egy rendes átigazolási ajánlatot. Jordan legtöbbször késve slisszant be, remélve, hogy felírhatja még magát a jelenléti ívre, és még Shiree-val is flörtölhet. Nem foglalkoztam tehát a többiek nyüzsgésével, mivel én következtem.

– De én tudom, a nap orcája ez!

Nico álla leesett, nyilván megnémult a határozottságomtól. A jelenetnek viszont még közel sem tartottunk a végénél, így aztán a kezemmel intettem neki, „te jössz”. Hebegett-habogott, nem bírta kibökni a következő sort. Végül mögülem szólaltak meg a következő szavak.

– Anyám fiára – az meg én vagyok –, hold csillag s bármit mondok: az legyen…

Megfordultam, hogy lássam az ismerős hang gazdáját. Édes jó istenem, pont ez hiányzott.

Nem csodálom, hogy a lányok lélegzete elállt. Francis Fahey volt az, ott feszített farmerban és egy fekete pólóban, ami valószínűleg többe került az autómnál is. Vagy ahogy mindenki ismerte, FX Fahey, a harmadik legjobban kaszáló akciófilmszínész Harrison Ford és Tom Cruise után. Ikarusz című filmjének bemutatóját követően megjelentek a videojátékok, töméntelen kapcsolt termék a gyorséttermekben, valamint egy sereg rajongó, akik azt hitték, hogy a laza színész az életben is egy futurisztikus rendőrhős. Világos, hogy FX hozzá volt szokva ahhoz, hogy ő legyen a figyelem középpontjában, ezért abban a pillanatban, amikor belépett, máris uralta a termet. Egy könnyed mosollyal odalépett a középső padsor elé, mintha épp most jött volna vissza a boltból pár sörrel, és nem a munkahelyemre rontott volna be azután, hogy tíz éve nem is láttuk egymást. Naná, hogy élvezte a helyzetet.

– Másként apád házába nem megyünk. Eredje s hozd vissza csak a két gebét! Dacol, dacol, mindenben csak dacol!

Meg tudtam volna ölni.

– Gyerünk tovább, ha már eddig vagyunk, legyen hát hold – vagy nap –, ha jól esik. – Ekkor már meg is tudtam volna érinteni, olyan közel jött. Csábított is a gondolat, mert úgy éreztem, hogy a testére oly fenségesen feszülő pólója a létező leglágyabb pamutból készült. Fizikailag le kellett állítanom magam, nehogy megérintsem. A hárpia legyél! A hárpia!

– S ha kedved szottyan mécslángnak nevezned, szavamra, eztán az lesz nékem is!

FX előrehajolt, álla szinte súrolta a fejem búbját. Friss lime illata volt.

– Mondottam már, a hold! – suttogta, de úgy, hogy mindenki hallja. A diákok kifütyülték, és ezt kiabálták: – Ne már!

Hátrébb léptem: ez színpadi technika és önvédelmi gesztus is volt egyben.

– Az hát, a hold!

FX hozzám lépett.

– Látod, hazudsz! Az áldott jó nap az!

– Ne már, tanárnő! – szólt közbe Nico a helyéről, ahova közben visszaült nézni a jelenetet.

– Az áldott nap – az Isten áldja meg! De nem a nap, mihelyt nem mondod annak, s a hold oly változó, miként az elméd – félrefésültem egy barna tincset a homlokából, amiről azt gondoltam, hogy elég kihívó mozdulat volt. Nem kellett volna.

– Aminek éppen hívod, mindig az! Nyugodj meg hát, Elizabeth ehhez tartja magát.

FX kilépett a szerepéből, és felragyogott az arca:

– Nem azt akartad mondani, hogy „Katalin ehhez tartja magát”?

Lebuktam.

– Miért, mit mondtam?

– Elizabethet mondtál. Az te vagy. Szerintem Katalint akartál mondani, mert míg Katalin esetleg ráhagyna valamit Petruchióra, csak hogy elhallgattassa, Elizabeth Lancaster sosem értene velem egyet megalkuvásból.

Ó, basszus.

***

– Semmit sem változtál, Lizzie – jegyezte meg FX, miközben körülnézett aprócska irodámban, és szemügyre vette a berendezést, aminek a stílusát én leginkább dél-kaliforniai Oxfordnak nevezném. Az irodámat lényegében a következők határozták meg: több polcnyi bőrkötésű könyv, pár aranykeretes olajfestmény a bolhapiacról, valamint egy kínai szerencsebambusz, amit az egyik diákomtól kaptam évekkel korábban, és mivel nem akartam a sorsot kihívni magam ellen, hát megtartottam. FX körbejárkált, és mindent megfogdosott, mint egy ötéves a hipermarketben. – Jól nézel ki.

Kihez képest? A brazil szupermodellhez képest, akivel együtt él vagy a szupermodell bébiszitteréhez képest, akivel a Stun magazin szerint kefél?

– Kösz szépen. Te is, Francis. – Somolygásából arra következtettem, hogy már csak az anyja hívja Francisnek. – Bocs, FX. Vagy igazából már csak X? Matt Damon így hívott a Daily Show-ban.

– Forgatás alatt X. Rövid és egyszerű. Olyan főnökös. Emlékszel, amikor segítettél színpadi nevet választani nekem? Az X a te ötleted volt. – Persze hogy emlékeztem. Egy futonon hevertünk, aprócska, forró lakásunk egyetlen használható bútordarabján, Manhattan délkeleti részén, közvetlenül azelőtt, hogy a gourmet sajtüzletek és egy John Varvatos butik betörtek volna a lepukkant környékre. Az a nyár volt, amikor FX megkapta első profi színészi munkáját a Public Theaterben, én meg mentem vele, és a művészeti igazgató gyakornokaként dolgoztam. A szakszervezeti nyilvántartásban volt már egy Francis Fahey és egy Frank Fahey, ezért azt javasoltam, hogy cserélje le a középső nevét, a Christophert a Francishez hagyományosan jobban passzoló Xavierre. Így született meg FX Fahey. Elismerem, hogy ezzel a névvel az IRA egyik tagjának is gondolhatták, de akkoriban a terroristák még menőnek számítottak.

– Emlékszem – válaszoltam, de nem kívántam felidézni az egészet, ezért továbbléptem. – Mit csinálsz itt? Hogyan találtál rám itt a főiskolán?

– Megvannak az embereim, Liz. Ez a dolguk.

– Nem tudtál volna egyszerűen bejelölni a Facebookon, mint mindenki más, akivel egy évtizede nem találkoztam?

– Színész vagyok. Szeretem a hatásos antrékat – felelte önelégült mosollyal. – Ráadásul Pasadenában volt egy fotózásom, hát gondoltam, beugrom.

Aha, így volt praktikus. Értem.

FX elkezdte tanulmányozni a bekeretezett diplomagyűjteményemet: BA a Weslayanről, MA és PhD a
UCLA-ről, elsősegély/újraélesztés bizonyítvány a Rose Bowl uszodakomplexumból. Majd visszafordult.

– El kell ismerned, hogy jól csináltuk. Szerintem a diákjaid le voltak nyűgözve.

– Engem már láttak Shakespeare-t előadni. Lényegében minden órán.

– Úgy értettem, hogy tőlem. Szerintem én nyűgöztem le őket. – Ez komoly, hogy FX Faheynek ekkora szüksége van egy 19 évesekből és az ukrán George-ból álló osztály elismerésére? Még mindig bizonytalan a tehetségét illetően, jegyeztem meg. FX folytatta: – Emlékszel, amikor legutoljára előadtuk ezt a jelenetet? Szerintem ma jobbak voltunk.

Emlékeztem, zavarba is jöttem ettől, szinte émelyegtem.

FX kezébe vett egy régebben készült, ezüstkeretes családi képet. Középen apám, dr. Richard Lancaster, az est ünnepeltje, mereven, szmokingban és kitüntetésekkel áll anyám, Anne mellett, aki győzedelmesen mosolyog. Világos, hogy az az este jelentette anyám számára házassága csúcspontját, egy tiszteletkört barackszínű selyemtaftban és a nagyanyja gyémántjaival. A szüleim mellett a nővéreim, Sarah és Bumble, akik olyan különbözőek, mint a nappal és az éjszaka, itt azonban mindketten fekete, flitteres ruhában, oldalukon köztiszteletben álló férjükkel állnak. A végén persze ott pózolok én is, vintage Lanvin ruhában és kínzó fájdalmakat okozó magas sarkúban, mellesleg a svéd király mellett. Úgy tűnt, FX nem vette észre az uralkodót.

– Hogy van édesapád? Évekig azzal szekírozott, hogy nem ismertem azt a híres tudós pasit, mi is a neve?

– Feynman. Richard Feynman.

– Ja. Nem ő hozta létre a Népszerű mechanika magazint vagy valami ilyesmit?

Egy pillanatra elgondolkoztam.

– Biztos a kvantummechanikára gondolsz. Feynman szakterülete viszont valójában a kvantum-elektrodinamika volt. Elméleti fizikus volt, apám egyik barátja.

– Kvantummechanika! Milyen jó kis filmcím lenne. Azóta is emleget engem édesapád?

– FX, az apám pár éve megkapta a fizikai Nobel-díjat. Rólad pedig sosem beszél. – Kikaptam a fényképet a kezéből, lehet, hogy kicsit túl ingerülten.

FX ámulattal tárta szét a karját:

– Látod, mostanában már senki sem tud így megsemmisíteni engem! Hiányoztál, Lizzie. Úristen, Nobel-díj! Az nem piskóta.

Hát így is lehet fogalmazni. Nem volt szívem megmondani neki, hogy legutóbb, amikor az apám egy busz oldalán észrevette az egyik filmjének a reklámját, odamutatott, és ezt kérdezte:

– Ez nem az a hogyishívják? – Apám egy bulvárhírek nélküli világban élt, és ez korábban sem volt másképp. Ha az ember napi munkája a világegyetem kialakulásának meghatározása körül forog, nem foglalkozhat a popkultúra hétköznapiságával. Vagy egy sráccal, akit a lánya valamikor ismert.

– Csak beugrottál egy kicsit szöveget gyakorolni, vagy segíthetek valamiben?

Egyetlen könnyed mozdulattal megfogta a másik széket, közelebb húzta az íróasztalomhoz, és leült a szélére.

– Van egy ajánlatom az ön számára, Lancester tanárnő.

Kis híján összeért a térdünk. Egy ajánlat? Nem mertem kinyitni a számat, meg voltam győződve róla, hogy szerencsétlen, nyikorgó hangok jönnének ki. Mint a bádogembernek az Ózból, csak én nem lennék olyan vicces. Bevetettem hát jól bevált szemöldökfelhúzó, áll-leejtő technikámat, mintha azt mondanám: „folytasd csak”.

Működött. A világ egyik legnagyobb filmsztárja folytatta.

– Azt szeretném, ha velem jönnél nyáron Ashlandbe, a Shakespeare Fesztiválra. Egy Szentivánéji álom-előadásban szerepelek. Te, én és Shakespeare. Tökéletes hármas, nem? Emlékszel másodikban? Kellesz a csapatba. Producernek, tanácsadónak, vagy ami csak lenni szeretnél. És találd ki, ki fogja rendezni.

Sikerült egy vállrántás és egy fejrázás.

– Taz Buchanan. Az a marha Taz Buchanan. Az eredeti rendező kiesett, mivel a pótanya korábban szülte meg az ikreket, így aztán most a partnerével együtt otthon van. De aztán összefutottam Tazzel Londonban egy bárban, őt meg, bumm, egyből érdekelte a dolog. Jövő héten megyek New Yorkba aláírni a szerződést, legalábbis remélem. De szükségem van a segítségedre. Két hónapunk van összehozni a dolgot. Pár hét próba után nyolc hétig fut a darab. Kérlek, mondd, hogy benne vagy!

Az összes FX-től elképzelhető ajánlat közül (Igyunk meg egy sört! Elő tudnád halászni a Counting Crows CD-imet? Tanúskodnál mellettem a tárgyalásomon?) ez volt az, amire a legkevésbé számítottam. Végre a hangomat is megtaláltam.

– Ez egy ajánlat. De miért nekem szól? Nincsenek nálam alkalmasabb embereid?

Megrázta a fejét.

– Alkalmasabb? Most, hogy kimondtad ezt a szót, most jövök rá, hogy mennyire tökéletes vagy erre a feladatra. – Kényelmesen hátradőlt a székben, mintha már alá is írtam volna a beleegyezésemet. – Na, és Taz Buchanan? Nyilván akarsz vele dolgozni, nem igaz?

Igen, FX, én mint a főiskolán működő Színházkedvelők Klubjának tanszéki tanácsadója, gyakran fantáziálok arról, hogy olyan zseniális, ámde temperamentumos rendezőkkel dolgozhassak együtt, mint Taz Buchanan.

– Hát ez a lehetőség még nem igazán merült fel a pályám során – válaszoltam, majd kissé megráztam a fejem. – FX, tulajdonképpen miről van szó? Hiányzik egy bébiszitter? Emiatt van szükséged rám?

Erre elkomolyodott az arca.

– Nem feküdtem le azzal a bébiszitterrel. Komolyan, láttad már valaha is? Kb. hatvanéves. Na jó, ötven. Bebével vége van már mindennek, de nem holmi bébiszitterek miatt. Persze szívesen ellennék egy ideig a rivaldafény nélkül…

Végre kezdtünk kilyukadni valahova. Az a helyzet FX-szel, hogy a kasszasikerek, a tökéletes állán lévő tökéletes gödröcske, valamint életművészi mivolta ellenére nem volt rossz fiú. És bár nem szívesen vallottam be, lehetetlen volt nem szeretni. FX-et nem szeretni olyasmi lett volna, mint nem szeretni mondjuk a nyuszikat.

– Miről van szó?

– Az ősszel kezdik vetíteni egy új filmemet. Tényleg jó, Liz. És… tényleg jó vagyok benne.

Persze hogy hallottam a filmjéről. A tavalyi Super Bowl-reklámmal kezdődő, A szükséges háború c. filmet már hónapokkal a bemutatója előtt a mesterműtől kezdve az első számú Oscar-várományosig mindennek nevezték. FX Fahey George Washington tábornok szerepében tündökölt benne a Delaware folyón való átkelést megelőző napokban. Csak Hollywoodban fordulhat persze elő, hogy egy hibátlan testfelépítésű és egy labrador személyiségével megáldott személyre osztják annak a zseniális katonának a szerepét, aki egyébként sebhelyes arcú volt, a fogsora pedig fából készült. A US Weekly szerint (amit a manikűrösnél olvastam) FX Fahey egész egyszerűen maga volt a kontinentális hadsereg főparancsnoka, a PR-menedzsere legalábbis ezt nyilatkozta. Sőt, mivel életében először a film producere is FX volt, ebben a minőségében is elismerőleg szóltak róla.

– Sokat jelent számomra, és a lehető legtöbbet szeretném kihozni ebből az egészből.

FX ugyanazzal a nyílt, őszinte tekintettel nézett rám, mint 1993 őszén a gólyák bemutatkozó estjén a Wesleyanen. Amikor még csak simán Francis volt, a Seattle-ből származó, Nirvana-rajongó, angolszakos srác, flanelingben és Dr. Martens bakancsban. – A verseimmel fel akarom rázni a generációmat – mondta azon az estén, mintha úgy istenigazából ezt is gondolta volna. Én meg be is vettem ezt az egészet. Nem számított, hogy a verseket, amiből idézett nekem, valójában Kurt Cobain írta. A következő öt évben lényegében egy szív alakú dobozba voltam bezárva.

Most pedig ott álltam, és több mint egy évtized Francis-mentesség után ismét kezdtem bedőlni ennek a szövegnek. De legalább most nem egy turis nagyiruha és veszkó csizma volt rajtam. Apró győzelem.

– Értem, hogy a film fontos. És ez nagyszerű, FX. De hogy jön ide Shakespeare? Úgy tűnik, hogy neked inkább egy marketingcsapatra van szükséged és nem egy tanár-producerre.

– Ó, van nekem csapatom. Ők akarják, hogy Ashlandbe menjek. Az ügynököm, a menedzserem és a sajtósom szerint a film bemutatója előtt a színpadon is meg kell mutatkoznom, hogy komolyan számításba jöhessek a jelölésre. – Előjött belőle az üzletember.
A karrierje során eddig sosem fogta fel ennek a jelentőségét. – Az önéletrajzomból pont az ilyen színpadi szereplés hiányzik. Valóságos, merész, és tudod, hogy van: Shakespeare menő. Nem minden akcióhős képes az ilyen marhaságra. El tudod képzelni, mondjuk Channing Tatumot Hamletként?

– Hát, a Szentivánéj nem pont egy Hamlet, de azt hiszem, értem, mit akarsz mondani. – Viszont az továbbra is homályos volt számomra, mi lenne az én szerepem FX Fahey Oscarhoz vezető útján. – Tudod, FX, az elmúlt tíz évben semmi máson nem dolgoztam, mint a hallgatók előadásain. Persze a diákoknak meg az anyám barátainak szerveztem pár kirándulást Ashlandbe, de Taz Buchanan és az Oregoni Shakespeare Fesztivál nem igazán az én súlycsoportom.

Az Oregoni Shakespeare Fesztivál, vagy ahogy általában hívták: az OSF, kiváló rendezőinek, színészeinek és előadásainak köszönhetően mindig is az ország egyik vezető repertoárszínháza volt. Évente általában egy tucat darabot mutatott be, közöttük négy-öt Shakespeare-színművet, de feltörekvő írók új darabjait is. Minden egyes szezonban színházrajongók százezrei zarándokoltak el az aprócska, bájos Ashlandbe, hogy a csillagos égbolt alatt élhessék át az élő előadások varázsát. Semmi esetre sem amatőröknek való hely volt.

– Nekem dolgoznál. Az én emberem lennél. Szükségem van rád, hogy jó úton tarts, hogy ne csináljak túl nagy hülyeségeket. Hogy józanul megítéld a dolgaimat, ahogy mindig is szoktad. – FX észrevette, hogy felhúztam a szemöldököm. – A színpadon. Csakis a színpadon, azon kívül nem. Nagyfiú vagyok már. Amint legördül a függöny, meghúzom magam. Abszolút erre koncentrálok most. Végtére is nincs túl sok időnk a színpadra vitellel foglalkozni, Tazt pedig ismerjük. Biztosnak kell lennem, hogy nem száll el az előadás mindenféle kreatív ötletekkel. És tudom, hogy te azt nem engednéd. Te ennél sokkal jobban szereted ezt az egészet. Arról van szó… úgy értem, azóta nem álltam színpadon, tudod…

Á, igen. Azóta, hogy Frank Rich, a New York Times akkori színházi kritikusa „a Brodway-n valaha előadott legönelégültebb három órának” nevezte FX 2002-es szereplését a Coriolanusban. (És ez még a jobb kritikák közül való volt.) Szereplését „a szeptember 11-et követő gyógyulást elősegítő gesztusként” ajánlotta fel, ami bizonyítja, hogy az amerikai psziché szempontjából fatális tévedésben volt saját értékét illetően. Arroganciájáért éveken át fizetett: folyamatosan gúny és nevetség tárgya volt. Amiben – bevallom – örömömet leltem akkoriban. Azóta a bluebox a barátja, és a Golden Globe-gála kivételével semmilyen színpadra nem lépett. Most viszont az Oscar-jelölés érdekében készen állt meghódítani az ő démonját, ahhoz pedig azt gondolta, hogy rám van szüksége. Hízelgő volt.

Papírokat tologattam ide-oda az asztalomon, húztam az időt.

– És kit fogsz játszani?

– Kettős szereposztás lesz. Én játszom Theseust és Oberont is.

Tökéletes. Athén királyát és a tündérkirályt. Az egyik nagy hatalommal bír a valóságban, a másik az álomvilágban. Le voltam nyűgözve, a fenébe is. Így már egyből érdekelt a dolog.

– Át kell gondolnom. Tudod, megvan a magam élete, rengeteg dolog zajlik most errefelé. Rengeteg.

Nyárra semmi sem volt előjegyezve a naptáramban. Komolyan, még fogorvoshoz se voltam bejelentve.
A közösségi főiskolák állami támogatása annyira gyér volt, hogy az összes eddigi kreatív írásórámat törölték a nyárra. Tulajdonképpen azon gondolkodtam, hogy beindítok egy főiskolai dolgozatírásra szakosodott tanácsadó céget, mindazokra a vagyonos pasadenai szülőkre alapozva, akik nem akarják, hogy a csemetéik a Pasadena City College-ba zárva vesztegessék az idejüket, viszont megvan a pénzük ahhoz, hogy az oktatók lefizetésével bejuttassák őket egy kisebb, ohiói bölcsészsuliba. Viszont még egyetlen trendi kávézóban sem raktam ki cetlit a közösségi hirdetőtáblára. Mindenesetre FX-nek erről nem kellett tudnia.

– Nem olyan egyszerű feladni mindent és elköltözni a nyárra.

Bólogatott.

– Biztos vagyok benne, hogy le vagy már kötve, és tudom, hogy bizonyos dolgokat át kell emiatt szervezned. Mindenről gondoskodom, komolyan: lakás, költöztetés, bármi, amire szükséged van és kiadást jelent. Tényleg. Bármi.

Jó volt látni, hogy egy árnyalatnyi bűntudat azért előbukkant belőle. FX átadott egy névjegyet az ügynöke elérhetőségével.

– Szükségem van rád, Liz. Gondold át, aztán hívd fel az ügynökömet. Megbeszélünk egy találkozót. Aláírunk egy szerződést, és mindent elrendezünk. Ez egy tényleges munkalehetőség.

– Nem egy bébiszitterállás. Felfogtam. Átgondolom, FX. – Kopogtak az ajtón, az egyik tanítványom, Julio Jimenez dugta be a fejét. Itt volt az ideje a heti korrepetálásunknak. A jóisten küldött, Julio. Felálltam, hogy jelezzem a beszélgetésünk végét. – Adj pár napot.

FX két puszival búcsúzott. Bizony, bizony, lime egy leheletnyi mentával.

– Gyere el Ashlandbe, Lizzie.

Ahogy FX becsukta az ajtót, Julio csak bámult utána.

– Hoppá, ő nem...?

– De igen.

– Azta! Honnan ismeri FX Faheyt, tanárnő?

Beforgattam a székemet az ablak felé, hogy kilássak az udvarra.

– A felesége voltam.