Oliver Bowden

Assassin’s Creed – Az orgyilkos krédója 

Assassin’s Creed
Jelenések

Fordította: Bayer Antal

Az Assassin’s Creed-sorozat megjelent kötetei

Reneszánsz

Testvériség

Titkos keresztes háború

Jelenések

Árulás

Fekete lobogó

A Fumax Game-sorozat kötetei

Battlefield 3

Az orosz

Battlefield 4

A háború küszöbén

Uncharted

A negyedik labirintus

Deus Ex

Ikarosz-hatás

Copyright © 2011 Penguin Books Ltd. All Rights Reserved.

A magyar változat az alábbi kiadás alapján készült:

Oliver Bowden: Assassin’s Creed – Revelations

First published in Great Britain in the English language by

Penguin Books Ltd.

Copyright © Ubisoft Entertainment. All Rights Reserved.
Assassin’s Creed, Ubisoft, Ubi.com and the Ubisoft logo are trademarks of

Ubisoft Entertainment in the U.S. and/or other countries.

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2012

Hungarian translation © Fumax Kft., 2012

Fordította: Bayer Antal

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Friedrich Zoltán

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

A jogtulajdonos előzetes írásbeli engedélye nélkül

az e-könyv internetre való feltöltése és

bárminemű közzététele minden esetben jogi következményeket

von maga után!

isbn: 978-963-9861-79-4

ELSŐ RÉSZ

Az emberélet útjának felén

egy nagy sötétlő erdőbe jutottam,

mivel az igaz útat nem lelém.

Ó, szörnyü elbeszélni mi van ottan,

s milyen e sűrü, kúsza, vad vadon:

már rágondolva reszketek legottan.

Dante Alighieri: Pokol

(Babits Mihály fordítása)

1

Egy sas szárnyalt a magasban, a tiszta égen.

A hosszú út porát és minden nyomát magán viselő utazó elfordította róla a tekintetét, felhúzódzkodott, és átmászott egy alacsony, rücskös falon, majd egy pillanatig mozdulatlanul állva éles szemmel a tájat kémlelte. A zord, hóborította hegylánc körbezárta, megvédte és magába olvasztotta a várat. A vártorony kupoláján tükröződött a mellette álló kisebb kupola, a börtöntoronyé. Csupasz, szürke falainak lábát karomként markolták a vassziklák. Az utazó nem most látta először – előző nap, alkonyatkor már megpillantotta egyszer a kilátóról, ahová felmászott, egymérföldnyire nyugatra. Mintha varázslat révén nőtt volna ki a lehetetlen terepen, egybefonódva a kőszirtekkel.

Végre célhoz ért. Tizenkét fárasztó hónapnyi utazás árán, amely örökkévalóságnak tűnt – az utak szinte járhatatlanok voltak, az időjárás pedig csípős.

A biztonság kedvéért lekuporodott, és csendben maradt. Miközben ösztönösen ellenőrizte a fegyvereit, a mozgás legkisebb jelét is figyelte.

A vár oromzatán egy lélek sem volt. Hófelhők tekeregtek a metsző szélben. De embernek nyoma sem látszott. Mintha elhagyatott lenne a hely, ahogy az olvasmányai alapján várta is. De az élet már megtanította arra, hogy mindig jobb biztosra menni. Csendben maradt.

Semmi hang, csak a szél zúgása. Majd – valami. Talán kaparászás? Balra előtte maréknyi kavics szóródott le egy kopár lejtőn. Az utazó megmerevedett, kicsit felemelkedett, fejét a válla közé húzta. Majd a jobb vállába vágódott egy nyílvessző, átfúrva a páncélját.

Kicsit megtántorodott, fájdalmasan grimaszolt, miközben keze a nyílért nyúlt. Felemelte a fejét, fürkésző pillantást vetett a sziklavonalra – talán húsz láb magas lehetett az a sziklafal –, amely a kastély előtt emelkedett, és természetes külső várfalként szolgált. A hegy gerincén megjelent egy férfi, fakó piros zubbonyban, szürke külső ruházatban és páncélban. Kapitányi jelvényt viselt. Csupasz feje frissen volt borotválva, arcán jobbról balra lefelé futott egy sebhely. Félig gúnyosan, félig diadalittasan mosolyogva kinyitotta a száját, megmutatva satnya, egyenetlen fogait, amelyek úgy barnállottak, mint sírkövek egy elhanyagolt temetőben.

Az utazó meghúzta a nyílvessző szárát. Bár a tüske beleakadt a páncélba, csak a fémet ütötte át, és a hegye alig hatolt bele a húsába. Letörte és félredobta a nyílvesszőt. Ekkor meglátta, hogy száznál is több, egyformán öltözött fegyveres, kezükben alabárdokkal és kardokkal, felsorakozik a hegyormon, a kopasz kapitány mindkét oldalán. Arcukat orrvédős sisak takarta el, de az utazó a zubbonyukat díszítő fekete sasos címerből tudta, hogy kikkel áll szemben, és mit várhat tőlük, ha foglyul ejtik.

Öregszik, hogy ilyen egyszerű csapdába essen? Pedig elővigyázatosan járt el.

És a csapda még nem zárult be.

Hátralépett, felkészült az ütközetre, miközben az ellenség lassan leért hozzá a göröngyös fennsíkra. Legyezőszerűen körbevették, alabárdjukat előrenyújtották prédájuk felé, de nem közelítettek hozzá. Érezte, hogy bármennyire sokan is vannak, félnek tőle. Ismerték hírből, jogos volt az óvatosságuk.

Végigmérte az alabárdokat. Kétfajtát látott: bárdszerűt és hegyeset.

Megfeszítette a karját, és a csuklójára erősített szerkezetből előugrott két keskeny, szürke, halálos rejtett pengéje. Felkészülten várta a támadást, az első csapást elhárította, érezte, hogy bizonytalan volt az ütés – tán élve akarják elfogni? Majd minden irányból döfködni kezdtek felé, próbálták térdre kényszeríteni.

Megperdült, és két tiszta mozdulattal átszelte a legközelebbi alabárdok nyelét. Az egyiknek elkapta a végét, ahogy a levegőbe repült, még mielőtt a földre hullott volna, és a csonkot erősen megragadva a bárdot korábbi birtokosának a mellkasába mélyesztette.

Ekkor közelebb nyomultak hozzá, és még épp annyi ideje maradt, hogy lehajoljon, ahogy a levegő mozgása jelezte egy dárda lendülését, amely pár centivel zúgott el meggörnyedt háta felett. Vadul visszacsapott, és a bal kezénél tartott rejtett pengét mélyen
a mögötte álló támadó combjába vájta. A férfi üvöltve esett össze.

Az utazó felkapta a leesett alabárdot, amely az imént majdnem végzett vele, és megpörgette a levegőben, amivel lenyeste egy másik támadó mindkét kezét. A kezek nagy ívet írtak le a levegőben, az ujjak mintha könyörgő imára görbültek volna, vörös szivárványként húzva maguk után egy véres forgót.

Ettől egy pillanatra megtorpantak, ám ezeknek a katonáknak volt már részük rettenetesebb látványban is, és az utazó csak egy másodpercet nyert, mielőtt ismét rárontottak. Megint meglendítette az alabárdot, amelynek a pengéje az egy pillanattal korábban még gyilkos lendülettel támadó ellensége nyakába mélyedt. Az utazó elengedte a nyelet, és ugyanazzal a mozdulattal visszahúzta rejtett pengéit, hogy szabaddá tegye a kezét, és megragadjon egy pallost forgató altisztet, akit a saját csapatához vágott, miközben magához ragadta a kardját. Megbecsülte a fegyver súlyát, karizmát megfeszítve két kézre fogta, és éppen időben emelte fel ahhoz, hogy kettéhasítsa egy másik alabárdos sisakját, aki balról, hátulról rontott rá abban a reményben, hogy a látóterén kívülről támadva meglepheti.

Jó kard volt. Jobban megfelelt a célnak, mint az oldalán lógó könnyű handzsár, amelyet az úton szerzett. A rejtett pengék pedig a közelharcban váltak hasznára. Még sosem kellett csalódnia bennük.

További emberek áramlottak ki a kastélyból. Mennyire lehet szükség egyetlen férfi legyőzéséhez? Körbefogták, de ő állandóan pörögve és ugrálva megzavarta őket, igyekezett kiszabadulni a nyomás alól. Felpattant az egyikük hátára, megvetette rajta a lábát, a bal csuklóján lévő kemény fémpánttal elütött egy feléje sújtó kardot, és megfordulva támadója oldalába fúrta a sajátját.

Ám ekkor átmeneti nyugalom köszöntött be. Miért? Az utazó lélegzetvételhez jutott. Volt idő, amikor még nem volt erre szüksége. Felnézett. Még mindig körbezárták a szürke páncélingesek.

De hirtelen meglátott közöttük egy másik férfit.

Egy másik férfit, aki köztük járt. Nem ügyeltek rá, nyugodtan haladt előre. Fiatalember, fehérbe öltözve. Máskülönben ugyanolyan ruházatot viselt, mint az utazó, ugyanolyan csuklyát, mint ő, amely egy hegyes pontban végződött, akár a sas csőre. Az utazó meglepődve tátotta el a száját. Minden elcsendesedni látszott. Mintha minden megdermedt volna, kivéve a fehérbe öltözött, lépdelő fiatal férfit. Rendületlenül, nyugodtan, félelem nélkül ment előre.

Úgy haladt a harcolók között, mintha egy gabonamezőt szelne át – mint akinek semmi köze hozzá, mint akire nem bír semmilyen hatással. Vajon ugyanolyan csatot visel, mint amilyet az utazó? Ugyanaz a jelvény látható rajta? A jelvény, amely jó harminc éve ugyanolyan erővel égett be az utazó tudatába és életébe, mint ahogy oly régen megjelölték a gyűrűsujját?

Az utazó pislogott, és mire kinyitotta a szemét, a látomás – ha csakugyan az volt – tovatűnt, és a zaj, a szagok, a veszély mind visszatért, körbevette. Egyre közelebb nyomultak az ellenség sorai, amelyekről most már tudta, sem legyőzni nem tudja őket, sem elmenekülni előlük.

De valahogy nem érezte magát annyira egyedül.

Gondolkodásra nem jutott idő. Erőteljesen nyomultak felé, ugyanannyira megtelve félelemmel, mint dühvel. Záporoztak a csapások, túl sűrűn ahhoz, hogy mindet elhárítsa. Az utazó keményen harcolt, leszúrt ötöt, tízet. De egy ezerfejű hidra ellen kellett küzdenie. Előlépett egy hatalmas harcos, és lesújtott rá húszfontos pengéjével. Az utazó felemelte a bal karját, hogy pántjával elhárítsa a csapást, megfordult, és eldobta saját nehéz kardját, miközben előugrasztotta a jobb kezénél rejtett pengét. Ám támadójára rámosolygott a szerencse. Az ütés lendületét megtörte ugyan a csuklópánt, de ahhoz túl erős volt, hogy teljesen elterelje. Végigsiklott az utazó bal csuklóján, és eltalálta a bal kezes rejtett pengét, amelyet el is tört. Ugyanebben a pillanatban az egyensúlyát vesztő utazó megbotlott egy kitüremkedő kövön, és kifordult a bokája. Nem tudta elkerülni, hogy arccal lefelé a kavicsos földre zuhanjon. És elterült.

Felette bezárult a kör, a harcosok alabárdjukat prédájukra irányozták. Még mindig feszültek és ijedtek voltak, még nem mertek ünnepelni. De a lándzsák hegye már a hátához ért. Ha megmozdul, meghal.

És erre még nem volt felkészülve.

Csizma csikorgása a köveken. Egy férfi közelített. Az utazó kicsit elfordította a fejét, hogy lássa a borotvált fejű, fölé tornyosuló parancsnokot. Fakó sebhelye végigfutott az arcán. Olyan közel hajolt hozzá, hogy az utazó már érezte a leheletét.

A kapitány épp annyira húzta hátra az utazó csuklyáját, hogy lássa az arcát. Ahogy sejtése beigazolódott, elmosolyodott.

– Á, szóval megérkezett a mentor. Ezio Auditore da Firenze. Már vártunk – ahogy nyilván észrevetted. Gondolom, megütköztél rajta, hogy a Testvériséged régi erődítménye a mi kezünkre került. De ennek be kellett következnie. Minden erőfeszítésed dacára előbb-utóbb felül kellett kerekednünk.

Kihúzta magát, a mintegy kétszáz, Eziót körbevevő harcos felé fordult, és felcsattanva adta ki a parancsot.

– Vigyétek a toronyzárkába! De előbb bilincseljétek meg erősen!

Felrántották foglyukat, és sietve, idegesen megkötözték.

– Egy rövid séta és rengeteg lépcső – mondta a kapitány. – Aztán meg jobb lesz, ha elkezdesz imádkozni. Reggel felakasztunk.

Felettük a magasban a sas tovább kereste a prédáját. Senki sem méltatta pillantásra. Nem látták a szépségét. A szabadságát.

2

A sas még mindig odafent körözött az égen. A halványkék, nap fakította égen, bár a nap már lejjebb ereszkedett. Egy ragadozó madár, egy sötét körvonal, körbe és körbe, de nem céltalanul. Árnyéka a sivár kövekre vetődött alant, a sziklák fűrészként szaggatták meg.

Ezio kinézett a szűk ablakon, amely alig volt több, mint egy vágás a vastag kőben, a szeme ugyanolyan nyughatatlanul mozgott, mint a madár. Nyughatatlanok voltak a gondolatai is. Azért utazott volna ilyen messzire, ilyen hosszú időn át, hogy így végezze?

Ökölbe szorította a kezét, és izmai megérezték a rejtett pengék hiányát, amelyek pedig oly régóta tettek neki jó szolgálatot.

De sejtette, hogy hová vihették a fegyvereit, miután csapdába csalták, túlerővel legyőzték és idehozták. Zord mosoly ült ki az ajkára. Ezek a harcosok, régi ellenségei… hogy meglepődtek, mire képes még mindig egy ilyen vén oroszlán!

És ismerte a kastélyt. Látott rajzokat, ábrákat. Amelyeket oly alaposan tanulmányozott, hogy beleágyazódtak az elméjébe.

Ám most ott volt, a hatalmas maszjafi erőd egyik legmagasabb tornyának a zárkájában, az orgyilkosok egykori citadellájában, amelyet már régen elhagytak, és amely most a templomosok kezére került. Ott volt – egyedül, fegyvertelenül, éhesen és szomjasan, koszos és szakadt ruházatban, és bármely pillanatban számíthatott hóhérainak lépteire. De nem adta meg magát csendesen a sorsának. Tudta, hogy miért vannak itt a templomosok, és meg kellett őket akadályoznia céljaik elérésében.

És még nem végeztek vele.

Szemét a sason tartotta. Látta minden hosszú és apró tollát, legyező formájú kormányként használt farkát, amely a saját szakállához hasonlatosan fekete-barna és fehér foltokban pompázott. A hófehér szárnycsúcsokat.

Elmerengett. Végiggondolta az utat, amely elvezette ide.

Eszébe jutottak más tornyok, más oromzatok. Viana, ahonnan a végzetébe hajította Cesare Borgiát. Urunk 1507. esztendejében történt. Mennyi idő is telt el azóta? Négy év. Oly távolinak tűnt, hogy lehetett volna akár négy évszázad is. És közben más gonosztevők, világuralomra törő gazemberek jöttek és mentek, keresték a Titkot, a Hatalmat, és bár most foglyul ejtették, az ellenük folytatott harc nem maradt abba.

A harc. Az ő teljes élete.

A sas koncentrált mozdulatokkal forgott és körözött. Ezio figyelte, és tudta, hogy a ragadozó zsákmányra lelt, és most arra fókuszál. Vajon milyen élőlény lehet az?
A kastélyt eltartó, árnyékában mélyen és boldogtalanul meghúzódó faluban nyilván neveltek háziállatokat, és a közelben lehetett némi megművelt föld is. Esetleg egy kecske, a közeli alacsony dombokon szétszóródott szürke sziklák bukkanói között: vagy egy még tapasztalatlan, fiatal példány, vagy egy öreg, már fáradt, esetleg sebesült állat. A sas a nap felé repült, körvonalait átmenetileg eltompította az izzó fény, majd köreit szorosabbra véve végre lebegve megállt a széles kék arénában, mielőtt lecsapott, villámként hasítva át a levegőt, és eltűnt a szeme elől.

Ezio elfordult az ablaktól, és körbenézett a zárkában. Egy kemény, sötét fából készült ágy, rajta csak deszkák, minden ágynemű nélkül, egy zsámoly, egy asztal. A falon nem volt feszület, és nem is volt a cellában semmi más, csak egy egyszerű óntálka kanállal, benne a még mindig érintetlen zabkásával, amelyet adtak neki. Meg víz, fapohárban, amelyből még szintén nem ivott. Bármennyire éhezett és szomjazott, Ezio attól tartott, hogy elkábítják, legyengítik, és tehetetlen lesz, amikor eljön a pillanat. Márpedig nagyon is lehetségesnek tartotta, hogy a templomosok tettek valami szert az ételébe és az italába.

Megfordult a szűk zárkában, de a nyers kőfal nem nyújtott sem vigaszt, sem reményt. Semmit sem talált, amit szökéshez használhatna. Sóhajtott. Más orgyilkosok, a Testvériség más tagjai is tudomással bírtak a küldetéséről, akik szívesen vele tartottak volna, noha ő ragaszkodott hozzá, hogy egyedül utazzon. Talán ha nem jön felőle hír, ők majd elindulnak, ők majd felvállalják a próbatételt. De addigra talán már túl késő lesz.

Az volt a kérdés, hogy mennyit tudnak máris a templomosok. A titok mely része van már most a birtokukban?

A beteljesülés pillanatában hirtelen megszakadt küldetése nem sokkal azután kezdődött, hogy visszatért Rómába, ahol elbúcsúzott társaitól, Leonardo da Vincitől és Niccolò Machiavellitől, épp a negyvennyolcadik születésnapján, a nyári napfordulón. Niccolò készült visszamenni Firenzébe, Leonardo pedig Milánóba. Leonardo azt mondta, sürgető ajánlatot kapott Ferenctől, a francia trónörököstől, akinek a támogatására igen nagy szüksége volt, és a Loire menti Amboise-ba kellett sietnie. Legalábbis ez derült ki az Eziónak írt leveleiből.

Ahogy felidézte barátja emlékét, Ezio elmosolyodott. Leonardo elméjében folyvást nyüzsögtek az új ötletek, bár mindig eltartott egy ideig, mire rászánta magát a megvalósításukra. Bosszankodva gondolt a rejtett pengéjére, amely darabokra tört, amikor tőrbe csalták. Mennyire hiányzott neki Leonardo, az egyetlen ember, akiről biztosan tudta, hogy képes lenne megjavítani! De legalább elküldte neki egy új szerkezet terveit, amelyet ejtőernyőnek nevezett el. Ezio el is készíttette Rómában, és magával hozta a csomagjában. A templomosok aligha jönnek rá, hogy mire szolgál. Hasznát veheti, mihelyst esély adódik rá.

Ha esély adódik rá.

Felvértezte magát a sötét gondolatok ellen.

De nem tehetett semmit, nem volt módja menekülni, amíg érte nem jönnek, hogy akasztani vigyék. Meg kellett terveznie, hogy akkor mit fog tenni. Úgy képzelte, hogy mint oly sokszor a múltban, ezúttal is rögtönöznie kell majd. Addig is igyekezett pihentetni a testét. Még mindig jó karban volt, erről gondoskodott is az utazás előtti felkészüléssel, és maga az út is megedzette. Ám örült – még az adott körülmények között is – a csata utáni pihenés lehetőségének.

Az egész egy levéllel kezdődött.

A Borgia család legyőzésében segédkezet nyújtó II. Gyula pápa jóindulatú figyelmétől kísérve Ezio újraépítette és átszervezte Rómában az Orgyilkosok Testvériségét, és ott alakította ki a hatalmi központját.

A templomosok, legalábbis egy időre, felfüggesztették a tevékenységüket, így Ezio húga, Claudia gondjára bízta az ügyek vitelét, de az orgyilkosok ébersége nem lankadt. Tudták, hogy a templomosok idővel rendezik a soraikat, titokban, egy más helyen, hogy kielégítsék csillapíthatatlan szomjukat azon eszközök keresése iránt, amelyekkel végre sötét elveik szerint irányíthatnák a világot.

Egyelőre vereséget szenvedtek ugyan, de a bestia nem pusztult el.

Eziót megnyugtatta és elégedetté tette az a tény – és ezt a sötét tudást csak Machiavellivel és Leonardóval osztotta meg –, hogy a kezébe került Éden-alma, amelynek a birtoklásáért vívott harc oly sok gyötrelmet és halált okozott, immár mélyen el volt temetve egy rejtett helyen Carcerében, a San Nicola-templom alatti kriptában, egy titkos és lezárt kamrában, amelynek a helyét csak a Testvériség szent jelképeivel jelölték meg, s így csak eljövendő orgyilkosok fedezhették fel és fejthették meg azokat. A leghatalmasabb Éden-darabot biztonságosan elrejtették a templomosok nagyravágyása elől, méghozzá Ezio reményei szerint mindörökre.

A Borgiák által okozott károk után a Testvériségnek rengeteg mindent kellett visszaszereznie és helyrehoznia, és Ezio zokszó nélkül ennek a feladatnak szentelte erejét, bármennyire is előnyben részesítette a szabad levegőt és a tettek mezejét a poros levéltárakban, iratok fölé görnyedve töltött idővel szemben. Ez a munka jobban illett néhai apja titkárához, Giulióhoz vagy a könyvmoly Machiavellihez, ám Machiavellit akkoriban lekötötte a firenzei nemzetőrség vezérlése, Giulio pedig már rég meghalt.

Ám ha nem vette volna magára a számára unalmas feladat felelősségét, talán sosem talál rá a levélre, gondolta Ezio. Ha pedig valaki másnak a kezébe kerül, nem biztos, hogy felismeri a jelentőségét.

A régi, töredezett levelet, amelyet egy bőrtáskában talált, Ezio apja, Giovanni írta bátyjának, Mariónak, annak az embernek, aki kitanította Eziót a háború művészetére, és három évtizeddel korábban beavatta őt a Testvériségbe. Mario. Eziónak megrándult az arca az emléktől. Mario, aki a monteriggioni csata előtt halt meg Cesare Borgia kegyetlen és gyáva keze által.

Mariót már régen megbosszulták, de az Ezio által talált levél új fejezetet nyitott, és tartalma egy új küldetés esélyét ígérte. 1509-ben találta meg, és mivel éppen elmúlt ötven, tudta, hogy az ő korában már ritkán jut lehetőség új küldetésekre. Mi több, a levél felébresztette benne a reményt, hogy mindörökre bezárhassa a lehetőségek kapuját a templomosok előtt.

Auditore-palota

Firenze

MCDLVIII. február IV.

Kedves bátyám!

Ellenségeink erőre kaptak, és van egy ember Rómában, aki
az élükre állt. Hatalma talán nagyobb annál, amivel te meg én
valaha is számoltunk. Ezért osztom meg veled az alábbi tudnivalókat, a legmélyebb titoktartás terhe mellett. Ha a sors elragadna engem, biztosítsd, akár életed árán is, hogy ez a tudás sosem kerül ellenségeink kezébe!

Mint tudod, Szíriában van egy Maszjaf nevű vár, amely
egykor Testvériségünk székhelyéül szolgált. Két évszázaddal ezelőtt mentorunk és rendünk legnagyobbja, Altaïr Ibn-La’Ahad itt, mélyen az erőd alatt létesített egy könyvtárat.

Most nem mondhatok erről többet. Az óvatosság azt diktálja, hogy minden továbbit csak élőszóban közöljek veled, és hogy ez
sose legyen írásban rögzítve.

Szívesen magamra vállaltam volna ezt a küldetést, de erre most nincs idő. Ellenségeink szorongatnak, és másra nem futja erőnkből, mint hogy felvegyük velük a harcot.

Testvéred,

Giovanni Auditore

A levél mellett egy másik papírlap is megbújt – egy bosszantóan töredékes részlet, amelyet nyilvánvalóan az apja írt, de az is egyértelmű volt, hogy nem saját gondolatait tartalmazza –, egy sokkal régebbi dokumentum fordítása. Valamint egy az eredeti, Ezio és társai által közel harminc évvel korábban felfedezett kódexoldalakhoz nagyon szorosan illeszkedő pergamen, amelyen ez állt:

Már több napot töltöttem a relikviával. Vagy talán heteket? Hónapokat? A többiek időről időre felkeresnek, étellel kínálnak, elterelnék a figyelmemet, és bár szívem mélyén jól tudom, hogy el kéne szakadnom a sötét tanulmányoktól, tapasztalom, hogy egyre nehezebb szokásos teendőimmel foglalatoskodnom. Malik támogat ebben, de hangjában még most is ott cseng az a régi rosszallás.
Ám folytatnom kell a munkát. Meg kell értenem az Éden-almát. A célja egyszerű. Sőt elemi: az uralom. Az irányítás. De az eljárás… az alkalmazott módszerek és eszközök… LENYŰGÖZŐEK. Maga a megtestesült kísértés. Aki kiteszi magát ennek a csillogásnak, azt az ígéretet kapja, hogy minden vágya teljesül. Csak egyetlen dolgot kér cserébe: teljes és feltételen engedelmességet. És ki képes valóban nemet mondani neki? Emlékszem saját gyenge pillanatomra, amikor szembesültem mentorommal, Al Mualimmal, akinek a szavai megrendítették a bizalmamat. Ő, aki addig apám volt, egyszerre csak legnagyobb ellenségemként jelent meg. Elegendő volt a kétség legapróbb szikrája ahhoz, hogy befészkelje magát az elmémbe. De legyőztem a szellemeit, helyreállítottam a bizodalmamat önmagamban, és elküldtem erről a világról. Megszabadítottam magamat az irányításától. De most már azon merengek, hogy valóban így történt-e? Hisz itt ülök, kétségbeesetten próbálom megérteni azt, amit elpusztítani volt szándékomban. Érzem, hogy több, mint fegyver, ez az eszköz alkalmas az emberi elme manipulálására. Vagy mégsem? Talán csak követi
a küldetését: megmutatja nekem azt, amire a legjobban vágyom.
A tudásra… Amely mindig szinte karnyújtásnyira lebeg. Amely mindig éppen csak túl messze van. Hívogat. Ígérget. Kísért…

A régi kézirat itt véget ért. A többi elveszett, és a pergamen valóban annyira töredezett volt, hogy a szélei már a puszta érintésétől szétmorzsolódtak.

Ezio keveset értett meg belőle, de egy része annyira ismerősen hangzott, hogy az emlékétől bizseregni kezdett a bőre, még a haja alatt is.

És most megint megtörtént, ahogy Eziónak eszébe jutott a maszjafi börtöntoronyban ülve, talán utolsó e világi napjának a nyugtát nézve.

Elméjében felidézte a régi kéziratot. Ez volt a legfőbb indíték, amely rávette, hogy elinduljon keletre, Maszjaf irányába.

A sötétség gyorsan leszállt. Az ég színe kobaltkékre váltott. Már a csillagok is pöttyözni kezdték.

Ezio gondolatai minden ok nélkül a fehérbe öltözött fiatalember felé fordultak, akit mintha meglátott volna a harc pillanatnyi csendjében. Aki oly rejtélyesen tűnt fel és tűnt el, mint valami látomás, de valahogy mégis igazi volt, és valahogy közölt vele valamit.

3

Ezio az év hátralevő részét és még a következő elejét is az utazás előkészületeinek szentelte. Fellovagolt északra, Firenzébe, hogy értekezzen Machiavellivel, bár nem mondott el neki mindent. Ostiában felkereste Bartolomeo d’Alvianót, aki megtestesedett ugyan a túl sok jó ételtől és bortól, de családos ember létére ugyanolyan vérszomjas maradt. Pantasilea három fiút és egy hónappal azelőtt egy kislányt szült neki. Hogyan is mondta?

– Ideje továbblépned, Ezio! Egyikünk sem lesz már fiatalabb!

Ezio mosolygott. Barto nem is tudta, mennyire szerencsés.

Ezio sajnálta, hogy nem volt ideje még tovább utazni északra, Milánóba, de jó karban tartotta a fegyverzetét – a pengéket, a pisztolyt, a pántot –, és arra sem volt már idő, hogy rávegye Leonardót még néhány további fejlesztésre. Az is igaz, hogy egy évvel korábban, amikor legutóbb átvizsgálta a fegyvereit, Leonardo azt mondta, már nem is lehet mit javítani rajtuk.

Majd elválik, amikor legközelebb próbára kell tennie őket.

Machiavelli további hírekkel is ellátta Firenzében, ahova szomorúan tette be a lábát, annyira megterhelték elvesztett családja és eltékozolt öröksége emlékei. Meg elveszett szerelme – élete első és talán egyetlen igazi szerelme, Cristina Vespucci. Tizenkét év… valóban annyi telt volna el, amióta Savonarola fanatikus hívei végeztek vele? És most egy újabb halálesetről számolt be neki Machiavelli némi habozás után. A hűtlen Caterina Sforza, aki legalább annyira megmételyezte Ezio életét, mint amennyi áldást kapott tőle. Negyvenhat évesen, elhanyagolt öregasszonyként halt meg, mindenkitől elfeledve, szegényen, miután minden elevenség és önbizalom már régen eltávozott belőle.

Az élet előrehaladtával Ezio kezdte azt érezni, hogy a legjobb barátja valójában saját maga lesz.

De nem volt ideje gyászolni vagy töprengeni. A hónapok elrepültek, közeledett a karácsony, és még oly sok teendő várt rá.

Míg aztán végül az új év elején, Szent Hiláriusz napján készen állt, és kijelölte a napot, amikor elindul Rómából Nápolyon át Bari déli kikötője felé, a Bartolomeo által megszervezett és vezetett kísérettel.

Bariban pedig hajóra száll.

4

– Isten kísérjen az utadon, bátyám – mondta neki Claudia azon az utolsó római reggelen. Már hajnal előtt felkeltek. Ezio napkeltekor indult.

– Távollétemben neked kell ügyelned itt a dolgokra.

– Kételkedsz bennem?

– Már nem. Még mindig nem bocsátottad meg nekem?

Claudia elmosolyodott.

– Van Afrikában egy nagy állat, amelyet elefántnak hívnak. Azt mondják, az sosem felejt. Ugyanez áll a nőkre. De ne aggódj, Ezio. Ügyelek mindenre, amíg vissza nem térsz.

– Vagy amíg szükségünk nem lesz egy új mentorra.

Erre Claudia nem válaszolt. Arca elkomorodott.

– Ez a küldetés – kezdett bele. – Miért kell egyedül menned? Miért árultál el oly keveset a fontosságáról?

– Az ember egyedül halad a leggyorsabban – válaszolta Ezio. – Ami pedig a részleteket illeti, apám iratait nálad hagytam. Ha nem térek vissza, nyisd fel a csomagot. Maszjafról pedig már elmondtam mindent, amit tudnod kell.

– Giovanni nekem is az apám volt.

– De ezt a felelősséget rám bízta.

– Te vállaltad magadra, bátyám.

– Én vagyok a mentor – válaszolta egyszerűen Ezio.
– A felelősség az enyém.

– Nos hát, ne érjen baj az úton – nézett rá Claudia.
– És írj.

– Fogok. Mindenesetre Bariig nem kell aggódnod miattam. Barto végig elkísér.

Még mindig aggódni látszott. Eziót meghatotta, hogy az a kemény asszony, akivé a húga vált, még mindig gyengédséggel viseltetik iránta. Külföldi utazásai Itália déli területén át vezettek, amelyek az aragóniai korona uralma alá tartoztak. De Ferdinánd király nem felejtette el, hogy mivel tartozik Eziónak.

– Tettekre vágyom – mondta Claudiának, olvasva a gondolataiban. – Addig nem lesz benne részem, amíg hajóra nem szállok. És ahhoz túlságosan is északra visz az utam, hogy tartanom kellene a barbáriai kalózoktól. Korfu után a görög partok mentén haladunk.

– Inkább azon aggódom, hogyan teljesíted, amire vállalkozol. Nem mintha személyedben féltenélek téged…

– Valóban? Hát köszönöm…

Claudia szélesen elmosolyodott.

– Tudod, hogyan értem. Abból, amit elmondtál nekem, és Szent Veronika a tanúm, hogy nagyon keveset mondtál, úgy látom, fontos számunkra a kedvező kimenetel.

– Éppen ezért megyek most. Mielőtt a templomosok újra erőre kapnának.

– Magadhoz ragadod a kezdeményezést?

– Mondhatjuk.

Claudia kezébe fogta Ezio arcát, aki még egyszer, utoljára ránézett. Negyvenkilenc évesen még mindig feltűnően szép volt, fekete haja még mindig sötét, tüzes természete még mindig kielégíthetetlen. Néha sajnálta, hogy Claudia nem talált magának másik férfit a férje halála után, de ő a gyermekeinek és a munkájának szentelte magát, és nem titkolta, hogy imád Rómában élni, mert a város Gyula pápa alatt ismét kifinomult nemzetközi várossá s a művészetek és a vallás fellegvárává vált.

Megölelték egymást, majd Ezio felszállt a lovára, amely az őt kísérő csapat élén várta – tizenöt fegyveres lovas, a már nyeregben ülő Barto vezetése alatt, akinek a hátasa türelmetlenül kaparta a port, és egy szekér a készletek szállítására. Amire magának Eziónak volt szüksége, elfért két fekete bőr nyeregtáskában.

– Majd fosztogatok útközben – viccelődött.

– Az jól megy neked – válaszolta Claudia kényszeredett mosollyal.

Miután elhelyezkedett a nyeregben, Ezio felemelte a karját, megfordította a lovát, és amikor Barto felzárkózott mellé, elindultak a folyó keleti partja mentén, az orgyilkosok főhadiszállásától a Tiberis-szigeten át, a városkapu és a délre vezető hosszú út felé.

Két hétbe telt, mire eljutottak Bariba, ahol Ezio sietve elbúcsúzott öreg barátjától, nehogy lekésse a legközelebbi dagályt. A hajó, amelyre felszállt, a Piri reisz és családja által vezetett török kereskedelmi flottához tartozott. Mihelyst elhelyezkedett a nagy latin vitorlás dhow, az Anaan hátsó kabinjában – a teherhajónak ő volt az egyetlen utasa –, Ezio kihasználta az alkalmat, hogy még egyszer ellenőrizze a magával hozott nélkülözhetetlen felszerelést. Két rejtett penge, mindkét csuklójára egy, a fémpánt a bal alkarjára, amellyel elháríthatja a kardcsapásokat, és a rugós pisztoly, amelyet a többi különleges fegyverével együtt Leonardo készített el neki az orgyilkosok kódexének oldalain talált régi tervek alapján.

Ezio kevés csomagot vitt magával. Valójában úgy gondolta, ha eljut Maszjafig, az erődben nem talál senkit. Ugyanakkor be kellett ismernie, aggasztotta, hogy az orgyilkosok oly kevés információval rendelkeztek a templomosok megmozdulásairól a jelenlegi látszólagos vagy legalábbis viszonylagos békeidőben.

Ami az út második szakaszát illeti, amely Korfuig tartott, tudta, hogy nem nagyon van mitől tartania. Piri reisz kiváló hajóskapitánynak számított az oszmánok között, és egykoron ő maga is kalóz volt, így hát az emberei nyilván tudták, hogyan kell elbánni az esetleges támadókkal, ha már Piri puszta nevének az említése nem tartja távol őket. Ezio elgondolkodott, hogy vajon találkozott-e valaha személyesen a nagy emberrel. Remélte, hogy ha igen, a nem éppen higgadt természetéről híres Piri már elfelejtette, hogy valamikor a Testvériség kénytelen volt „kiszabadítani” a fogságból értékes térképeinek némelyikét.

Jelenleg az oszmánok uralták Görögországot és Kelet-Európa nagy részét, olyannyira, hogy a területeik nyugaton majdnem érintették Velence birtokait. Nem mindenki örült ennek a helyzetnek és az ily nagy számban Európában tartózkodó törököknek, de a patthelyzetet követően Velence folytatta a kereskedést muzulmán szomszédjaival, és a Serenissima meg tudta tartani a fennhatóságát Korfu, Kréta és Ciprus felett. Ezio úgy vélte, a helyzet nem maradhat fenn sokáig – az oszmánok már tettek barátságtalan lépéseket Ciprus felé –, ám jelen pillanatban a béke még kitartott, és Bajazid szultánt túlságosan is lekötötték a belső családi viszályok ahhoz, hogy bajt keverjen nyugaton.

A széles fedélgerendás hajó óriási fehér vászonvitorlájával nem annyira kés, mint inkább pallos módjára szelte a vizet, ám a kedvezőtlen szembeszél dacára jól haladtak, és a rövid út az Adriai-tenger szorosánál alig tartott tovább öt napnál.

Miután Korfu kormányzója – egy Franco nevű kövér olasz, aki szerette a helyi védőszent után Szpiridonnak hívatni magát, és aki szemmel láthatólag már régen felhagyott a politikával a lótuszevés kedvéért – üdvözölte, a kormányzói villa balkonján állva Ezio elbeszélgetett a hajó kapitányával, miközben elnéztek a bársonyos kék ég alatt megbújó kikötő pálmafái felett. Egy újabb erszény velencei solidus fejében megállapodtak, hogy Ezio továbbra is velük tart, egészen Athénig.

– Athén a célállomásunk – mondta a kapitány. – Végig a part mentén haladunk. Hússzor is megtettem már ezt az utat, nem lesz gond, nem lesz veszély. Onnan pedig aztán könnyen felszállhatsz egy Kréta vagy akár Ciprus felé tartó hajóra. Tudod mit, bemutatlak a sógoromnak, Ma’Munnak, mihelyst Athénba érünk. Szállítmányozással foglalkozik. Majd ő gondodat viseli.

– Lekötelezel – válaszolta Ezio. Remélte, hogy emberének a magabiztossága megalapozott. Az Anaan jelentős fűszerszállítmányt vitt Athénba, és Ezio elég jól emlékezett ahhoz fiatalkorára, amikor apja Firenze egyik legnagyobb bankára volt, hogy tudja, ez a szállítmány nagy kísértést jelenthet a kalózok számára, bármennyire is rettegnek Piri reisz nevétől. Ha az ember hajón harcol, gyorsan és könnyedén kell mozognia.

Másnap reggel felkeresett a városban egy fegyverkereskedőt, és vásárolt tőle egy szépen edzett handzsárt, miután lealkudta az árát száz solidusra.

Biztos, ami biztos, gondolta magában Ezio.

A következő nap hajnalán elég magasan állt a víz ahhoz, hogy útra keljenek, és ki is használták a dagályt, csakúgy, mint az élénk északi szelet, amely azonnal feldagasztotta a vitorlájukat. Délnek indultak, mintegy mérföldnyi távolságot tartottak a parttól. A nap szikrázott az acélkék hullámokon, meleg szél simogatta a hajukat. De Ezio nem volt képes teljesen felengedni.

Pont Zante szigetétől délre tartottak, amikor bekövetkezett. Kicsit jobban eltávolodtak a tengeren, hogy teljes mértékben kihasználhassák a szelet, és a víz sötétebbé és fodrosabbá vált. A nap lefelé kúszott nyugaton a horizonton, és csak hunyorogva lehetett abba az irányba tekinteni. A tengerészek éppen jobbra löktek egy vitorlarudat, hogy felgyorsítsák a hajót, és Ezio is őket nézte.

Később már nem tudta volna megmondani, hogy mi ragadta meg a figyelmét. Talán egy tengeri madár vonta el a tekintetét, ahogy a hajó oldala mellett alámerült. Csakhogy nem madár volt. Hanem vitorla. Két vitorla. Két tengerjáró gálya tűnt elő a nap mögül, rajtaütésszerűen, és már csaknem elérték őket. A kalózok már szinte mellettük voltak, mire a kapitánynak sikerült fegyverbe szólítani az embereit, és mindenkit a helyére küldeni. Megcsáklyázták az Anaan oldalán a kötélzetet, és hamarosan már a fedélzetre másztak, miközben Ezio hátrarohant a fegyvereiért. Szerencsére a handzsárt már az oldalára kötötte, és alkalma nyílt a kipróbálására – öt berber tengerészt kaszabolt le vele, miközben a célja felé sietett.

Lihegve csatolta fel a fémpántot és a pisztolyt. Már eléggé bízott a handzsárban ahhoz, hogy ne legyen szüksége a rejtett pengékre, amelyeket gyorsan eldugott a kabinjában, és úgy érezte, a pánt és a pisztoly hasznosabb lesz a harcban.

Belevetette magát a csetepatéba – körülötte ismerősen csattantak a fegyverek, és már érezte a vér szagát. Elöl tűz ütött ki, és a szél, amely épp ezt a pillanatot választotta ki az irányváltásra, azzal fenyegetett, hogy végigfuttatja a lángot a hajón. Ezio ráparancsolt két oszmán matrózra, hogy kapjanak fel vödröket, és visszaküldte őket előre, a hajó víztározójához. Ebben a pillanatban az egyik árbocról egy kalóz ugrott a vállára. Az egyik tengerész figyelmeztetően kiáltott fel. Ezio megperdült, megfeszítette jobb csuklója izmait, és pisztolya az alkarjához rögzített szerkezetből a kezébe pattant. Gyorsan, célzás nélkül tüzelt, és azonnal hátra is lépett, hogy a még mindig lefelé eső test a fedélzetre zuhanjon mellette.

– Töltsétek meg gyorsan a vödröket, és oltsátok el a lángokat, mielőtt továbbterjednek! – kiáltotta. – Odavész a hajó, ha erőre kap a tűz!

Levágott három-négy feléje rohanó berbert, akik már megérezték, hogy a támadás sikerének érdekében ő az egyetlen, akit feltétlenül semlegesíteniük kell. Ezután a kalózkapitány előtt találta magát – termetes, kegyetlen kinézetű alak volt, mindkét kezében egy-egy angol karddal, amelyet minden bizonnyal korábbi áldozataitól szerzett.

– Add meg magad, velencei kutya! – mordult rá ellenfele.

– Végzetes tévedés – vetette oda neki Ezio. – Egy firenzei számára nem létezik nagyobb sértés, mint hogy velenceinek nevezzék.

Válasz gyanánt a kapitány bal kézzel vadul Ezio feje felé csapott, de az felkészült rá, és bal karját felemelve hagyta, hogy a kard ártalmatlanul végigcsússzon a csuklópántján, majd pedig a levegőt szelje. A mozdulat váratlanul érte a kapitányt, és elvesztette az egyensúlyát. Ezio elgáncsolta, és fejjel lefelé behajította az alsó hajótérben lévő víztartályba.

– Segítség, effendi! Nem tudok úszni! – bugyborékolta a kapitány, amikor felbukkant.

– Hát akkor ideje megtanulni – vetette oda neki Ezio, miközben hátrafordult, hogy odasózzon két másik kalóznak, akik már majdnem odaértek hozzá. A szeme sarkából látta, hogy a két tengerésznek sikerült kötélen leengedni a vödröket a víztározóba, és maroknyi, hasonlóképpen felszerelt társuk segítségével kezdtek úrrá lenni a tűzön.

De a legvadabb küzdelem átterelődött a hajó hátsó részébe, és az ottani oszmánokat sújtotta a legjobban. Ezio ráébredt, hogy a berberek nem akarják elégetni az Anaant, hiszen azzal a zsákmányuk is odaveszne, ezért hagyták, hogy a tengerészek eloltsák a tüzet, míg ők a hajó elfoglalására összpontosítanak.

Cikázott az elméje. A túlerő jelentős volt, és Ezio tudta, bármennyire is kemény fickókból áll az Anaan legénysége, nem képzett harcosok. A hajó orrában egy fedélzeti nyílás alatt egy rakás fáklyának való botot látott. Odaugrott, és felkapott egyet, beletartotta az egyik lankadó lángcsóvába, és mihelyst meggyulladt, teljes erővel áthajította a mellettük álló berber hajók közül a távolabbikba. Majd felkapott még egy fáklyát, és megismételte a mozdulatot. Mire az Anaan fedélzetén tartózkodó berberek felfogták, hogy mi történt, mindkét hajójuk lángba borult.

Kockázatos vállalkozás volt, de bevált. Ahelyett, hogy a zsákmányukra figyeltek volna, és miután rájöttek, hogy nem találják sehol a kapitányukat, a kalózok pánikba estek, és visszaindultak a fedélzetre, miközben a felbátorodott oszmánok új erőre kapva ellentámadásba lendültek, és botokkal, kardokkal, bárdokkal és mindenféle más, a kezük ügyébe kerülő eszközzel lecsaptak rájuk.

Tizenöt perc sem telt el, mire visszakergették a berbereket a saját hajóikra, és miután fejszékkel levágták a vascsáklyákat, rudak segítségével eltolták magukat az égő gályáktól. Az oszmán hajó kapitánya gyors parancsokat kiáltott, és az Anaan nemsokára kiszabadult. Miután helyreállt a rend, a legénység nekiállt felsúrolni a vérfoltokat és összehordani a hullákat. Ezio tudta, ellenkezik a vallásukkal, hogy a holttesteket a vízbe dobják, így hát remélte, már nem tart sokáig az út.

A csuromvizes és mocskos berber kapitányt kihúzták a víztartóból. Ott állt a fedélzeten, szánalmasan csepegve.

– Jobb lesz fertőtleníteni a vizet – mondta Ezio az Anaan kapitányának, miközben a kalózok vezérét vasra verték és elvezették.

– Van elegendő ivóvizünk a hordókban, az kitart Athénig – válaszolta a kapitány. Majd az oldalán lógó tarsolyból elővett egy kis bőrerszényt. – Ez a tiéd – mondta.

– Hogyan?

– Visszafizetem az útiköltségedet – vágta rá a kapitány. – Ez igazán a legkevesebb, amit tehetek. És mihelyst Athénba érünk, gondom lesz rá, hogy híre menjen a hőstettednek. Biztosíthatlak, hogy a további utadon minden tekintetben gondoskodni fognak rólad.

– Nem lett volna szabad lazítanunk – mondta Ezio.

A kapitány ránézett.

– Igazad van. Talán sosem szabad lazítani.

– Igazad van – válaszolta Ezio szomorúan.

5

Athén virágzott a török uralom alatt, bár ahogy végigsétált az utcákon, felkereste a görög aranykor emlékműveit és templomait, amelyeket a saját hazájában is éppen mostanában fedeztek fel és tanultak meg újra tisztelni, és saját szemével is láthatta a Michelangelo és Bramante barátainak Rómában ihletet adó szobrokat és épületeket, Ezio némileg megértette a büszke neheztelést, amely egyértelműen ott csillogott sok helybéli szemében. Ám Ma’Munnak, az oszmán hajóskapitánynak a sógora lelkesedéssel fogadta, a családja elárasztotta ajándékokkal, és valamennyien marasztalták.

Athéni tartózkodása amúgy is hosszabbra nyúlt, mint szerette volna, mert az évszakra nem jellemző módon viharok dúltak az Égei-tengeren, Szerifosztól északra, ami nagyon megviselte az Athéntól délre húzódó szigetcsoportot, és a pireuszi kikötő talán egy hónapnál is hosszabb időre gyakorlatilag használhatatlanná vált. Az évnek ebben a szakában még sosem tapasztaltak ekkora viharokat. Ahogy az várható volt, az utcai próféták már a világvégét jósolták, amiről az 1500-as évek félévezred-fordulóján amúgy is sok szó esett. Eziónak nem volt ideje ilyesmivel foglalkozni, csak dühöngött a késés miatt, és miközben elmerengett a magával hozott térképeken és jegyzeteken, hasztalan próbált információkat szerezni a templomosok mozgásáról a környéken és Görögország déli és keleti térségében.

A tiszteletére rendezett ünnepségek egyikén megismerkedett egy dalmáciai hercegnővel, és el is enyelgett vele, de ez valóban nem volt több enyelgésnél, a szíve ugyanolyan magányos maradt, mint már oly régóta. Úgy vélte, ő már nem is keresi a szerelmet. Saját, igazi otthon és család – az ilyesminek nincs hely az orgyilkosok mentorának életében. Ezio egyszer olvasott valami alig érthető szöveget a Testvériséget jóval előtte vezető Altaïr Ibn-La’Ahad életéről. Ő drágán meglakolt azért, hogy családot alapított. És bár Ezio apja sikeres volt e tekintetben, a végén ő is keserűen ráfizetett.

Ám végre alábbhagytak a szelek, megnyugodott a tenger, és szépen kitavaszodott – a türelmetlen Ezio szerint már épp ideje volt. Ma’Mun megszervezte az útját Krétáig, sőt ugyanaz a hajó egészen Ciprusig is elviszi. Ezúttal hadihajóról volt szó, a Kutajba nevű négyárbocos koggéről, amelynek az egyik alsó fedélzetén mindkét oldalt tíz ágyúval szerelték fel, a hajótörzsben pedig további tartalék lövegek húzódtak meg. A latin vitorlákon kívül európai jellegű keresztvitorlázattal is felszerelték a középső és a hátsó árbocain, az ágyúk alatt pedig evezőpadok húzódtak, oldalanként harminc evezővel.

Az egyik padhoz láncolva találta a berber kapitányt, akivel meggyűlt a baja az Anaanon.

– Ezen a hajón nem lesz szükséges megvédeni magadat, effendi – mondta Ma’Mun Eziónak.

– Lenyűgöző. Van valami európaias a tervezésében.

– Szultánunk, Bajazid nagy becsben tartja mindazt, ami szép és hasznos a kultúrátokban. Sokat tanulhatunk egymástól, ha rá tudjuk szánni magunkat.

Ezio bólintott.

– A Kutajba Nicosiába szállítja egy konferenciára az athéni küldöttünket, és húsz napig áll majd Lárnaka kikötőjében. A kapitány csak Hérakleionban áll meg vízért és utánpótlásért. – Ma’Mun egy pillanatra elhallgatott.
– Ezt pedig neked szántam…

A kikötőben, Ma’Mun irodájában ültek, és sörbetet ittak. A török ezen a ponton egy hatalmas, vaspánttal lezárt láda felé fordult, amely a szemközti falnál állt, és kivett belőle egy térképet.

– Ez a térkép nagy értéket képvisel, ahogy minden térkép, de ez az ajándék különleges. Ciprus térképe, ahogy azt maga Piri reisz megrajzolta. Ott lesz majd időd… – Felemelte a kezét, hogy elhallgattassa a tőle telhető legnagyobb udvariassággal tiltakozni kezdő Eziót. – Tudom! Tudom, mennyire türelmetlenül várod, hogy Szíriába érj, de a kogge csak addig visz el, és el kell intéznünk a továbbutazásodat Lárnakából. Ne aggódj. Megmentetted az Anaant. Ennek megfelelő mértékű lesz a hálánk. Senki sem juttat el gyorsabban az úti célodhoz, mint mi.

Ezio kitekerte a térképet, és megvizsgálta. Szép, részletes munka volt. Úgy gondolkodott, hogy ha már valóban kénytelen lesz hosszabb időt tölteni a szigeten, az apja levéltárában megismert nyomokból kiindulva Ciprus nem érdektelen az orgyilkosok számára, tekintettel a templomosokkal folytatott örök viszályukra, és könnyen lehet, hogy éppen ott talál majd hasznára váló jeleket.

Rendesen ki fogja tehát használni a Cipruson töltendő időt, de remélte, hogy nem kell sokáig ott késlekednie, hiszen a sziget minden ellenkező látszat dacára gyakorlatilag a templomosok irányítása alatt állt.

Ám az út hosszabbnak bizonyult, mint amire bárki is számított. Alig bontottak vitorlát Krétán a Hérakleionban tartott rövid megállás után – mindössze három napig maradtak –, amikor ismét feltámadtak a szelek. Ezúttal délről érkezett a vad, a hosszú észak-afrikai úttól még meleg légáramlat. A Kutajba ugyan derekasan állta a rohamokat, de a szél fokozatosan visszaszorította az Égei-tengerre, és kénytelen volt megbújni a Dodekanészosz-szigetek között. Egy hétbe is beletelt, mire a viharok alábbhagytak, de még előtte öt tengerész és számos, az evező mellett vízbe fúlt gályarab életét követelték. Aztán végre beértek Híosz kikötőjébe, hogy rendbe hozassák a hajót. Ezio megszárította és rozsdamentesítette a felszerelését. Bár régóta a birtokában voltak, különleges fegyvereinek a fémje nyomát sem mutatta fakulásnak. Ez is a számos rejtélyes tulajdonsága közé tartozott, amelyeket Leonardo hiába próbált megmagyarázni neki.

Három értékes hónap ment kárba, mire a Kutajba végre beimbolygott a lárnakai kikötőbe. A küldött, aki az úton húsz fontot fogyott a tengeribetegség és a hányás miatt – a konferenciát pedig már amúgy is régen lekéste –, azonnal intézkedett a visszaútról Athénba, méghozzá a legrövidebb, és amennyire csak lehetett, szárazföldi útvonalon.

Ezio egy percet sem vesztegetett, hanem azonnal felkereste Bekirt, a lárnakai ügynököt, akit Ma’Mun ajánlott neki. Bekir szívélyesen, sőt tiszteletteljesen fogadta. Ezio Auditore da Firenze. A hajók híres megmentője! Már egész Lárnaka csak róla beszélt. Auditore effendi nevét mindenki megismerte. Ó, tehát Tartúszba szeretne eljutni. A Maszjafhoz legközelebb eső kikötőbe. Szíriába. Persze, persze. Azonnal intézkedik a megszervezéséről – már ma! Kéri az effendi türelmét, amíg útjukra indítja a szükséges dolgokat… Addig is a lehető legkényelmesebb elhelyezésben részesül…

Az Eziónak biztosított szállás valóban pompás volt – nagy, világos lakást kapott a város felett emelkedő alacsony domb tetejére épített palotában, ahonnan a városra és az azon túl elterülő kristálytiszta tengerre nyílt kilátása. De miután sokallta az eltelt időt, kezdett elfogyni a türelme.

– A velenceiekkel van a gond – magyarázta az ügynök. – Megtűrik itt az oszmánok jelenlétét, de ez csak a civilekre vonatkozik. Sajnos a katonai hatóságok bizalmatlanok velünk szemben. Úgy érzem – és itt halkabbra fogta a szavát –, hogy szultánunk, Bajazid tekintélye és hatalmas ereje nélkül egyáltalán nem is tolerálnának itt minket. – Hirtelen felderült az arca. – De talán maga tudna segíteni a saját ügyén, effendi!

– Hogy gondolja?

– Hát talán mert szintén velencei…

Ezio beleharapott az ajkába.

De nem abból a fából faragták, aki tétlenséggel üti agyon az idejét. A hosszú várakozás alatt tanulmányozta Piri reisz térképét, és valami félig derengő olvasmányemlék arra késztette, hogy lovat béreljen, és a part mentén ellovagoljon Limassolig.

Amikor odaért, azon vette észre magát, hogy Lusignani Guido elhagyott földvárának maradványai között barangol. A várat még a keresztes hadjáratok idején építették, de jelenleg elhanyagoltan állt, mint egy valaha hasznos szerszám, amelyet a tulajdonosa elfelejtett kidobni. Ahogy végigjárta az üres, huzatos folyosókat, s nézegette az udvaron elburjánzott vadvirágokat és az omladozó bástyákról lelógó nyári orgonákat, az emlékek – legalábbis emlékeknek érezte őket – arra késztették, hogy alaposabban is körülnézzen az erőd gyomrában, és felfedezze az alatta húzódó pincéket is.

Odalent, az alkonyat homályának leple alatt megtalálta egy egykoron minden kétséget kizáróan hatalmas levéltár siralmas és sivár maradványait. A rothadó, üres polcok sötét labirintusa visszhangozta magányos lépteit.

A helyet csak futkározó patkányok lakták, akik gyanakvóan villogtatták felé a szemüket a sötét sarkokból, és menekülés közben ferde, gonosz tekintetet vetettek rá. Tőlük aztán biztosan nem tud meg semmit. A lehető legalaposabban átkutatta a termet, de nem találta semmi nyomát hajdani tartalmának.

Csüggedten tért vissza a napfényre. Az itteni könyvtár nyomán eszébe jutott az a könyvtár, amelyet keresett. Valami maradásra késztette, de nem tudta volna megmondani, hogy micsoda. Konokul még két napot a várban töltött. A helybéliek furcsán néztek az őszülő idegenre, aki fel-alá járkál az ő romjaik között.

Aztán hirtelen eszébe jutott. Három évszázaddal korábban Ciprus a templomosok birtokában volt.

6

Nyilvánvaló volt, hogy a velencei hatóságok – vagy azok, akik mögöttük álltak – meg akarják akadályozni a továbbutazását. Ez akkor vált világossá a számára, amikor szembesült velük. Bármennyire is rivalizáltak egymással a firenzeiek és a velenceiek, bármennyire is kölcsönösen lenézték egymást, azért mégis egyazon országból jöttek, és ugyanazt a nyelvet beszélték.

Ez azonban nem hatotta meg az itteni kormányzót. Domenico Garofoli olyan volt, mint egy ceruza – hosszú, vékony és szürke. Hiába szabták tökéletesen a legdrágább damasztból, fekete ruhája úgy állt rajta, mint madárijesztőn a rongyok. Rubintokkal és gyöngyökkel kirakott, súlyos aranygyűrűi lötyögtek csontos ujjain. Az ajka olyan vékony volt, mintha nem is létezne, és ha becsukta a száját, nem is lehetett látni, hogy az arca melyik részén található.

Udvariasságban természetesen nem volt hiány – Ezio cselekedetei sokat tettek az oszmán–velencei kapcsolatok javításáért a környéken –, de hamar nyilvánvalóvá vált, hogy a kisujját sem hajlandó mozdítani. Keleten, a Földközi-tenger partjaira a szakadék szélébe kapaszkodó ember ujjaihoz hasonlóan tapadó városokon túl számtalan veszély fenyegetett. Szíriában erős volt az oszmán jelenlét, és félő volt, hogy törekvéseik nyugatabbra is irányulhatnak. Bármilyen, a hivatalos diplomácia jóváhagyását nélkülöző küldetés borzasztó méretű nemzetközi incidenst válthat ki. Garofoli legalábbis ezt hozta fel mentségül.

Kizárt, hogy Ezio szövetségesekre leljen honfitársai között Krétán.

Ezio pedig csak ült ott udvariasan, kezét a térdén pihentetve, és hallgatta a kormányzó kiszáradt hangon előadott monoton beszédét. És elhatározta, hogy saját kezébe veszi a dolgok irányítását.

Még aznap este felderítette a rakpartot. Számos hajó horgonyzott ott, Arábiából és Észak-Afrikából érkezett dhow-k koccantak a velencei roccafortéknak, gályáknak és karavelláknak. Egy holland fleute ígéretesnek tűnt, munkások dolgoztak a fedélzetén, vastag selyembálákat rakodtak egy fegyveres őr felügyelete mellett. De mihelyst felismerte a rakományt, Ezio már tudta, hogy a fleute hazafelé indul, márpedig neki egy keletre tartó vitorlás hajóra volt szüksége.

Továbbvándorolt, sötét, csendes alakja macskaszerű ruganyossággal suhant végig az árnyékban. De nem talált semmit.

Több napot és éjszakát töltött a felderítéssel. Felszerelése leglényegesebb részét mindig magával vitte, hátha szerencsével jár, és akkor azonnal indulhat. Ám minden kiruccanás ugyanazzal az eredménnyel zárult. Eziót megbélyegezte az ismertsége, és erőfeszítésbe került, hogy titokban tartsa személyazonosságát, de még ha sikerrel járt is, egyik hajó kapitánya sem pont abba az irányba készült, amerre ő, vagy pedig – valamilyen oknál fogva – nem volt hajlandó felengedni a fedélzetére, bármekkora összeget is kínált neki. Már azon gondolkodott, hogy visszatér Bekirhez, de végül elvetette az ötletet. Bekir már így is túl sokat tudott a szándékairól.

Az ötödik éjjel ismét a kikötőben járt. Akkor kevesebb hajó volt ott, és nem látott senkit az éjjeliőrökön és segédeiken kívül, akik nagy ritkán arra jártak, lámpásaikat hosszú rudakon himbálva és kardjukat vagy botjukat állandóan készen tartva. Ezio a távolabbi rakpartok felé tartott, ahol a kisebb hajók kötöttek ki. A szárazföld nem volt olyan nagyon távol. Ha talán… szert tehetne… egy saját hajóra, esetleg képes lehet egyedül is megtenni azt a mintegy százhuszonöt mérföldnyi utat.

Óvatosan fellépett egy famólóra, amelynek a fekete deszkái csillogtak a tengervíztől. Öt kisebb, egyvitorlás dhow húzódott mellette, a szaguk alapján halászhajók, de robusztusak, és amennyire Ezio meg tudta ítélni, kettőn fent volt a teljes felszerelése is.

Ebben a pillanatban bizseregni kezdett a szőr a tarkóján.

Már későn. Még mielőtt megfordulhatott volna, arcra esett a ráugró férfi súlyától. Nagydarab ember lehetett, ennyit meg tudott állapítani. Nagyon nagy. Pusztán a teste méreténél fogva a földhöz szegezte Eziót, aki úgy érezte magát, mintha egy masszív, csupa izom dunyha alatt vergődne. Eziónak sikerült kirántania a jobb kezét, hogy előpattinthassa a rejtett pengéjét, de a csuklóját azon nyomban megragadta egy vasmarok. A szeme sarkából észrevette, hogy a csuklóját lefogó kézen bilincs van, amelyről két letört láncszem lóg le.

Minden erejét összeszedve Ezio vadul és hirtelen balra fordult, bal könyökét belevájva a dunyhának abba a részébe, amelyet puhának remélt. Szerencséje volt. Az őt leszorító férfi fájdalmasan felmordult, és a fogása kicsit meglazult. Ez elég volt Eziónak. Továbbvitte a mozdulatot, bal vállával megemelte, és sikerült legurítania magáról a másik testét. Villámgyorsan fél térdre állt, bal kezét ellenfele torkára helyezte, a jobbal pedig készült lesújtani.

De diadala csak egy pillanatig tartott. Ellenfele azonnal félrelökte a jobb karját, a bal kezét hasonlóképpen láncszemekkel díszítő vasbilinccsel, a rejtett penge házának védelme dacára, fájdalmas ütést mért Ezio csuklójára, aki egyszerre azt érezte, hogy bal csuklója szintén satuszerű szorításba került, amitől lassan, de biztosan gyengült a fogása a másik torkán.

Forogni, pörögni kezdtek, mindegyikük igyekezett felülkerekedni a másikon, bevinni ütéseket, ahova csak tudtak, de bármennyire termetes is volt a támadója, gyorsan mozgott, és Ezio pengéje egyszer sem talált be. Végre eleresztették egymást, és talpra kászálódtak, morogva, lihegve, összegörnyedve néztek szembe egymással. Ellenfelénél nem volt fegyver, de a vasbilincsekkel komoly kárt tehetett benne.

Ekkor a közelben lámpás villant, és kiáltás hallatszott.

– Az őrség! – szólalt meg a másik. – Feküdj!

Ezio ösztönösen követte a nagydarab ember példáját, és mindketten a legközelebbi dhow-ba vetve magukat, meglapultak az alján. Ezio fejében cikáztak a gondolatok. A lámpás fényében megpillantotta a másik arcát, és felismerte. Hogy lehet ez?

De most nem volt idő ezen aggodalmaskodni. Hallották a móló felé siető őrség lépteit.

– Megláttak minket, hogy Allah vakítaná meg őket – mondta a támadója. – Jobb lesz, ha elintézzük őket. Készen állsz?

A meghökkent Ezio némán bólintott a sötétben.

– Téged majd akkor, ha velük már végeztünk – tette hozzá a másik.

– Arra nem fogadnék a helyedben.

További beszélgetésre nem volt idő, mert az öttagú őrség már a nyakukon volt. Szerencsére haboztak, mielőtt belevetették volna magukat a hajó sötét mélyébe, ahol Ezio és váratlan szövetségese állt, és csak a mólóról hadonásztak fegyvereikkel és kiáltoztak fenyegetően.

A nagydarab ember végigmérte őket.

– Könnyű préda. De essünk nekik most, még mielőtt túl nagy feltűnést keltenek.

Válaszként Ezio megfeszült, lekuporodott, majd felugrott a mólóra. Elkapta a szélét, és felhúzta magát egyetlen – most már nem teljesen hibátlan – mozdulattal. A pillanatnyi levegővétel elegendő volt ahhoz, hogy három járőr rávesse magát, és súlyos botjával a földbe döngölje, miközben egy negyedik ember is közeledett, kezében rövid, de élesnek látszó kardot forgatva. Felemelte, hogy bevigye a kegyelemdöfést, de abban a pillanatban a tarkójánál fogva felrántották, és elhajították hátrafelé és felfelé. Messze a mólón ért földet egy émelyítő csattanással, és nyögdécselve elterült; több csontja is eltörhetett.

Mivel ez egy pillanatra elterelte három másik támadójának a figyelmét, Ezio talpra ugrott, előpattintotta rejtett pengéjét, és kettejüket gyors, hatásos csapással levágta. A nagydarab ember közben az ugyancsak óriás termetű lámpahordozóval viaskodott, aki félrehajította a lámpatartó rudat, és előrántott egy masszív damaszkuszi kardot, amelyet fenyegetően meghimbált ellenfele feje felett, aki birkózófogásban szorította a mellkasát. Ezio érezte, hogy a vastag penge bármelyik pillanatban lesújthat a nagydarab ember széles hátára. Elkáromkodta magát, amiért nem csatolta magára a pisztolyát, de ezzel már elkésett. Megragadott egy elhajított botot, és a könyökével félrelökve az utolsó járőrt, a lámpahordozó fejéhez vágta.

Istennek hála, jól célzott. A bot pont a szeme között találta a lámpahordozót, aki visszatántorodott, és térdre rogyott. Ekkor Ezio éles fájdalmat érzett az oldalában. Az őrjárat utolsó tagja tőrt rántott, és leszúrta. Ezio összeesett, és mielőtt elfeketedett volna előtte a világ, látta, hogy a nagydarab ember rohan felé.