Suzana Tratnik

Párhuzamosok

Suzana Tratnik

Párhuzamosok

Fordította: Szíjártó Imre

Libri Kiadó

Budapest

BÓRA Könyvek – Női próza délről

http://borabooks.blogspot.com

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Suzana Tratnik: Vzporednice, Ljubljana, 2005

(Založba Lambda, Ljubljana, 2005.)

Kötetterv: Kálmán Tünde

Borítóterv: Somogyi Péter

A szerző portréja © Tihomir Pinter

© Libri Kiadó 2014

© Suzana Tratnik and ŠKUC – Lambda, 2005

© Szíjártó Imre 2014

A könyvet a Szlovén Írók Egyesületének Alapítványa

(Ljubljana, Szlovénia), a Trubar Foundation támogatta.

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Lóránd Zsófia

Olvasószerkesztő Gilicze Gábor

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-414-9

ISSN 1789-9184

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

www.libri-kiado.hu

www.nyugatiter.hu

BÓRA Könyvek – Női próza délről

A sorozat a délszláv, elsősorban volt jugoszláv irodalom női vonalát mutatja be a magyar közönségnek a hetvenes évektől napjainkig. A soknemzetiségű délszláv állam felbomlása még az ott élőkkel is elfeledtette azt a lenyűgöző új színt, amelyet a hetvenes években felbukkanó női szerzők jelentettek az irodalmi életben. A hazai közönség eddig csak elvétve találkozhatott velük, ezért a sorozat célja ennek az izgalmas időszaknak és máig tartó hatásának itthoni bemutatása.

Sorozatszerkesztő

Lóránd Zsófia

TARTALOM

Kérlek, ne játssz Johant!

A cédulás

A pad mögött

A képek visszatérnek

Színes tévé

A sírok nem nyílnak ki

A csősz

Égig érő létra

Maskara

Az árendások

Az állatok birodalma

Öltésről öltésre

Barázdák a sötétben

Katrin (1969–2005)

Kérlek, ne játssz Johant!

Vesna délután érkezett haza az iskolából. A konyhában lerakta a táskáját és az asztalhoz ült. Az anyja egy tányéron odatett neki néhány darab pirított kenyeret. Vesna anélkül ette meg, hogy eszébe jutott volna, szokott-e ilyenkor egyáltalán éhes lenni.

– Nincs leckéd? – kérdezte az anyja.

– Nincs – válaszolta Vesna. Nem emlékezett pontosan, inkább hazudott.

– Akkor átmehetsz Marinához – közölte az anyja.

Vesna betette a tányért a mosogatóba és elindult a szomszédba.

Marina egyedül volt otthon, a lakásban minden szétszórva. Az asztalon koszos tányérok, kenyér, füzetek és egy melegítő. Marina vastagra vágott, szikkadt kalácsot kínált Vesnának, de Vesna nem volt éhes. Udvariasságból vette el mégis, mintha Marina anyja adta volna.

Marina azt mondta, hogy majd nemsokára átöltözik otthoni melegítőbe. Vesna bekapcsolta a rádiót a hűtőszekrényen, csavargatta a keresőgombot. Aztán ahogy odalépett az asztalhoz, meglátta Marinát trikóban, késsel a kezében.

– Olyan vagy! – szólt szemrehányóan Vesna. – Öltözz fel. Félek tőled.

Marina megrándította a vállát, játékosan elmosolyodott, aztán szigorú képet vágott, és kaszált néhányat a késsel maga előtt, mintha valakit le akarna szúrni.

– Hagyd abba, Marina – kiáltott fel Vesna.

Marina ellenséges, idétlen arckifejezést vett fel, amihez jó segítséget nyújtott két első fogának hiánya.

– Nem Marina vagyok, hanem Johan. Jooohaaan!

Vesna minden eshetőségre készen megkerülte az asztalt, Marina pedig utánaeredt és azt kiabálta:

– Jooohaaan! Őrült Johan! Isten irgalmazzon neked!

Vesna arra gondolt, hogy Marina nyilván nem lehet afféle Johan, akitől tiltják a gyerekeket, bár soha nem lehet tudni. Talán Marinának úgy tűnik, hogy Johannak jobb lenni, mint Marinának.

– Idehívom az anyukámat! Hazamegyek, ha nem teszed el azonnal a kést a fiókba!

Vesna rettegett, és ez Marinának nagyon tetszett.

– Nem mész te sehova! Térdre és hallgass – mondta Johan.

Vesna térdre ereszkedett és becsúszott az asztal alá.

– Nadrágot le! Mindenki vesse le a nadrágját! Ezt parancsolja Johan! – követelte a Johan alakjába költözött Marina.

Vesna megpróbált beljebb kúszni az asztal alatt, de Marina behajolt, és a késsel különösebb erőfeszítés nélkül elérte a fenekét a rövid ruha alatt, majd egy rántással átszakította a szoknyáját. Vesna eltakarta a szemét a karjával. Ahogy Johan a késsel eltűnt előle, azt hihette, hogy az asztal előtt csupán Marina áll, és így alábbhagyott a félelme.

Ám Marina leguggolt az asztal mellé, és továbbra is őrjöngő Johanként kaszabolt az asztal alatt. Vesna letakarva tartotta a szemét, de nem szűnt meg érezni Johan forró leheletét a bőrén. Mozdulatlanná dermedt.

– Na jól van, Johannak vége. Eltűnt. – szólt egy idő után valahogy csalódottan Marina, aztán felállt és letette a kést az asztalra. Vesna csak azután bújt ki az asztal alól, amikor felvette a szoknyáját és a melegítőjét. Szétvagdosott alsószoknyáját a konyhai szemetesbe gyömöszölte, a száraz kalácsdarabok alá. Aztán kimentek az udvarra. Marina azt mondta, hogy meg kell etetnie a tyúkokat, bár ezt senki sem kérte tőle.

Amikor Vesna este hazakerült, az anyja megkérdezte, mit csinált ilyen sokáig a szomszédban. Azt válaszolta, hogy Marinával kalácsot ettek és megetették a tyúkokat. Eközben a szoknyáját a térde alá rángatta.

MINDEN délután meglátogattam Vesnát. Óvatos voltam. Először meggyőződtem róla, hogy nincs-e a ház előtt a nagybátyja autója. A nagybátyja ugyanis orvos volt. Valamikor mumpszot állapított meg nálam, azóta igyekeztem elkerülni őt, nehogy újra észrevegyen rajtam valamit – az orvosok hajlamosak az ilyesmire.

A nagybácsinak nem volt nyoma. Vesna egy tányér pirított kenyér mellett a küszöbön ücsörgött, és elmélyülten nyálazta a lábán levő sebeket.

– Megmutatom neked Johant – mondtam.

Vesna tovább nyalogatta a lábát, a fejét sem mozdította.

– Megmutatom neked Johant – ismételtem meg.

– Miféle Johant?

– Hát a kardozóst!

– Mutasd!

Odaadtam neki a képregényt, amelyet úgy rejtegettem a hátam mögött, mint valami kellemetlen meglepetést. A címlapon egy kecskeszakállas, szétálló bajuszos, apró, fekete szemű muskétás volt látható. A bal kezét egy fényes kard faragott markolatán nyugtatta.

Vesna érdeklődéssel pillantott a címlapra, miközben tovább nyálazta a lábát.

– Nem – mondta.

– Mit nem?

– Nem tudhatod, hogy ő Johan.

Megmerevedtem. Meg akartam neki mutatni a titokzatos Johant, ő pedig az állítja, hogy nem is ő van a képen!

– Honnan veszed, hogy ő Johan? – kérdezte különös komolysággal.

– Ő az és kész.

– Honnan veszed?

–Tudom.

Vesna kinyújtott kézzel maga elé tartotta a képregényt, úgy, ahogy a nagymamám vette szemügyre szemüveg nélkül a fontos iratokat. Így távolról alaposan megvizsgálta Johant, és békülékenyen ezt mondta:

– Meglehet, bár soha nem lehet tudni. Nekem nem úgy tűnik. Az istállót kell kitakarítanom. Velem jöhetsz, ha megígéred, hogy nem hangoskodsz.

– Nem fogok.

– Nem hiszek neked. – Rosszindulatúan pillantott rám. – Hiszen félsz a disznóktól.

– Nem félek tőlük! – mondtam sértődötten. – Csak akkor, ha kiengeded és rám uszítod őket.

Az istállóudvarban aztán Vesna mégis egyszerre nyitotta ki az összes ólajtót. A falhoz lapulva a kezemmel a számon próbáltam visszatartani a zokogásomat, miközben a disznók a belső udvarban őrjöngtek.

Amikor végre kijöttünk az istállóból, még mindig reszkettem.

– Gyerünk kardozni! – mondtam. – Vesna az összes kerti munkáját hátrahagyva két hosszú, vékony pálcát vett elő.

– Hé, hé! Pusztulj! Fordulj fel! – hadonásztunk, nagy csattanással összeütöttük a pálcákat, megfordultunk a tengelyünk körül, és újra támadásba lendültünk. Állati üvöltésben törtem ki, amikor Vesna finoman vállon szúrt, és úgy tettem, mintha a bal kezemmel a vérzést próbálnám csillapítani. Szabad jobb kezemmel bosszúszomjasan a szívét vettem célba. A pálcát üvöltve megforgattam néhányszor a levegőben, becéloztam a szívét, majd pontosan a szemébe szúrtam. Vesna a földre engedte a pálcát, kezével pontosan úgy takarta el a szemét, ahogy Johan ellenfele a képregény 32. oldalán.

– Vesna?

Vesna lassan, zokogását visszatartva rogyott össze. Eldobtam a pálcát és hazarohantam.

A konyhában ültem. Égett a gyomrom. Anyám pudingot főzött nekem. Arra gondoltam, hogy megvakíthattam Vesnát, és ez sehogy sem fért össze a vaníliapuding-evéssel.

Este Vesna áthozta a tejet. A szeme vérben úszott, de én azonnal tudtam, hogy lát. Tehát nem vakítottam meg.

– Ülj le egy kicsit nálunk. – tartóztatta az anyám.

Ezt akartam abban a pillanatban a legkevésbé.

– Mi van a szemeddel? – rémüldözött a nagyanyám. –Látsz egyáltalán? Nagyon fáj?

Mindenki vesse le a nadrágját – parancsolta Johan. Akaratlanul ez jutott eszembe.

Vesna leült. Gyorsan a kezébe nyomtam a poharamat a vaníliapudinggal. Hálásan nézett rám a vérben úszó szemével.

– Nem fáj – mondta tele szájjal. – A nővérem be akarta kötözni, de a nagybátyám azt mondta, hogy nincs semmi baja. Néhány nap múlva újra egészséges és fehér lesz.

Békésen bámult maga elé, mintha arról beszélt volna, hogy hova kell még tejet vinnie. Aztán hatalmas kanállal vett a pudingból.

– Ki csinálta ezt neked? – faggatta a nagyanyám.

Azt vártam, hogy vádlón rámfüggeszti véres szemét, de továbbra is a pudingba meredt. Csendesen letette a kanalat.

– Johan – mondta elgondolkodva egy kis idő után. – Johan csinálta.