Madeline Hunter

MERÉSZ ÁLMOK

A mű eredeti címe

Sinful in Satin

Copyright © 2010 by Madeline Hunter

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with the Berkley Publishing Group, a division of Penguin Group (USA) LLC, a Penguin Random House Company.

Hungarian translation © Melis Pálma

© GENERAL PRESS KIADÓ

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

MELIS PÁLMA

Szerkesztette

BALOGH MARGIT

A borítótervet

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

készítette

ISBN 978 963 643 636 0

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

1138 Budapest, Viza utca 9-11. fszt. 2.

Telefon: 359-1241, 270-9201 Fax: 359-2026

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Megbízott irodalmi vezető SZABÓ PIROSKA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Kiadói munkaszám E3817-14

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

Első fejezet

Általában kevesen szoktak elmenni egy kurtizán temetésére, függetlenül attól, milyen híres és nemes pártfogói voltak élete során.

Celia Pennifold így meg sem lepődött azon, hogy édesanyja, Alessandra Northrope temetésén nem sokan gyűltek össze. Főleg nők jöttek el, drága fekete selyemruhában, amit persze a nap végén félretesznek majd. Ezek a kurtizánok tudták, Alessandra nem várná el tőlük, hogy néhány óránál tovább hordják a gyászruhát. Végtére is pártfogóik áhítoztak a társaságuk után.

Néhány férfi is jelen volt. Öt fiatal piperkőc lézengett a gyászolóktól távolabb. Négyen közülük tiszteletlenül vigyorogtak és lökdösődtek, amiből Celia arra következtetett, hogy talán nagy heccnek tartják, hogy itt lehetnek. Úgy tűnt azonban, az ötödik férfi valóban meggyászolja a koporsóban fekvő, elbűvölően szép nőt.

Alessandra gyakran kapott szerelmi vallomásokat a bőkezű ajándékok mellé, de olyan tapintatos volt, hogy nem adta a mélységesen megindult úriemberek tudtára, hogy ő már rég túl van azon, hogy érzelgősséggel leplezze, amit tesz.

Ez bátran állítható volt erről a különleges kurtizánról, gondolta Celia. Hercegek írhattak verseket hozzá, udvarlók zenghettek énekeket róla, ám Alessandra Northrope mindig pontosan tisztában volt azzal, ki ő, és mit tesz valójában.

Vajon ettől a lánya is ugyanilyen magabiztos önismeretre tett szert?

– Öt hintó – suttogta Daphne, a barátnője. Mindezt halkan jegyezte meg, miközben a lelkész egy imát mormolt. – Kíváncsi vagyok, kik azok.

Celia figyelte, amint a hintók egyesével megérkeztek. Mindegyik bérelt, jeltelen kocsi volt, elfüggönyözött ablakokkal, amelyek megvédték a bent lévőket a kíváncsi tekintetektől.

– Nyilván a korábbi pártfogói. Vagy a későbbiek. Nevezetes személyiségek, akik természetesen nem kívánják felfedni a kilétüket.

Ha a korábbiak, vajon milyen régen lehettek azok? Ez az eszmefuttatás elvonta a figyelmét a szertartásról. Megpróbálta levenni a tekintetét a sötét kocsikról. Ellenállt a kísértésnek, hogy odamenjen, és bekukucskáljon a hintókba, és megtudja, vajon kik intézték úgy, hogy ilyen titokban vegyenek hivatalos búcsút Alessandrától.

– A hatodik hintó utasai soha nem voltak a pártfogói – mondta Daphne. – Audrianna és Verity ülnek benne. Miattad vannak itt, Celia, még akkor is, ha nem mutatkoznak.

Celia nagyra értékelte, hogy kedves barátnői ezt megtették érte. Mivel mindketten a közelmúltban mentek férjhez, ráadásul előkelő úriemberekhez, Audriannának és Veritynek körültekintően kellett eljárniuk az ilyen helyzetekben. Még az is rossz fényt vetne rájuk, ha kitudódna, hogy Alessandra lányával barátkoznak.

Daphnenak, független özvegy lévén, se férje, se olyan társasági köre nem volt, amely előtt felelnie kellett volna. De még ő sem fedte fel arcát. Sűrű fekete fátyol omlott le széles karimájú, fekete kalapjáról, eltakarta holdfényszínű haját és sápadt arcát. Ragaszkodott ahhoz, hogy jelen lehessen, pedig Celia megkérte őt, hogy a saját érdekében ne tegye.

Celia ismét szemügyre vette az öt hintót. Látta, hogy kettőn nem voltak teljesen összehúzva a függönyök, és erőltette a szemét, hátha meglát valamit a kis nyíláson keresztül. Túl messze voltak azonban, és csak sötétség látszott.

Daphne finoman megérintette a kezét, arra figyelmeztetve őt, hogy az imádságra gondoljon. Celia bűntudatosan a pillanatra figyelt ugyan, de a szavakra nem. Hagyta, hogy édesanyjáról őrzött emlékei felidéződjenek benne, a jók és a fájdalmasak is, közülük a leginkább szívbe markolóak, az utolsó néhány hét eseményei. Alessandra betegsége ismét közelebb hozta őket egymáshoz öt év elhidegülés után. Az utolsó, édes napokban már egyáltalán nem számított a múltban érzett harag, a megvetés, a fájó seb.

Kivéve egyet.

Amikor a szertartás véget ért, és a nők elszállingóztak, Celia figyelme ismét a hintók felé fordult. Nézte, amint egyesével elhaladtak mellette, egyrészt mert így nyugtázta magában a bent ülő láthatatlan férfiak végső tiszteletadását, másrészt mert megpróbálta érzékelni annak a bizonyos férfinak a jelenlétét, hogy később talán felismerhesse.

– Itt volt – szólt Daphnehoz, amikor már az összes hintó elment. – Biztos vagyok benne.

– Valószínűleg.

– Talán ír majd nekem. Most, hogy anyám nincs többé, talán felfedi a kilétét.

Daphne karon fogta Celiát, és odébb kísérte.

– Talán így tesz.

– Csak a kedvemben szeretnél járni. Nem is hiszed, hogy így lesz.

– Eddig nem tette meg, ezért valóban nem hiszem, hogy ezután megteszi.

Celia egyre céltudatosabban lépkedett.

– Kegyetlenség volt anyámtól, hogy nem árulta el nekem. Jogom van ahhoz, hogy tudjam, ki az apám, de anyám nem törődött a kérésemmel.

– Biztos vagyok benne, hogy megvolt rá az oka, Celia. Talán el kellene fogadnod, hogy ő tudta a legjobban, miért nem árulja el. Talán azért tudott ilyen békésen eltávozni, mert ilyen diszkrét volt mindenben.

Celia pislogva fojtotta el a könnyeit, mert sírni szeretett volna az asszonyért, akit soha többé nem láthat.

– Kétségtelenül azt hitte, így lesz a lehető legjobb számomra; így volt ez mindennel, amit az életem során értem tett. Ennek ellenére sosem tudok beletörődni, hogy nem tudhatom meg apám nevét.

– Természetesen csak mendemonda volt. Alaptalan pletyka. Magam se hittem el soha.

– De mások elhitték? – Jonathan kikukucskált a sötétítőfüggönyök közti résen. Gondolatait főként az a feladat kötötte le, amellyel nagybátyja bízta meg, de közben odafigyelt a sír mellett játszódó drámára is.

– Talán néhányan elhitték. Nem volt rá bizonyíték, csak jelek és véletlen egybeesések. Persze azok elegendőnek bizonyultak ahhoz, hogy a hatalmon lévők gyanakodni kezdjenek, ráadásul egy olyan időszakban, amikor bőven akadt gyanúsítgatás, sokszor a lehető legalaptalanabbul. Emiatt aggódnak most. Egy férfi sem akarná, hogy egy az idő tájt szárnyra kapott pletyka miatt összefüggésbe hozzák a nevét ezzel a nővel, hiszen alaptalanul is rossz fényt vethetne rájuk.

Edward bácsi unott hangon közölte mindezt, jelezvén, mennyire csekély jelentőséget tulajdonít az egész ügynek. Azt is világossá tette, hogy úgy véli, Jonathan éppúgy teljesíti majd a kis megbízatást is, mint megannyi mást az évek során.

Jonathan egy kissé széthúzta a sötétítőfüggönyöket. Odébb a sírnál több nő állt, mindannyian feketében. A legtöbbjüket bármelyik férfi felismerné a városban. Volt köztük jól tartott szerető, a többiek pedig a legkeresettebb örömlányok hírében álltak, akik a felső tízezerből választották ki a kuncsaftjaikat. Egy kis holdon éltek, amely szorosan a társadalom krémje által lakott bolygó körül keringett, és mesterségesen teremtett világukba az előkelő származású férfiak gyakorta átutaztak.

A nők közül nem mindegyik volt rossz hírű. Úgy tűnt, ketten nem is illenek a képbe. Az egyik magas, karcsú teremtés láthatatlan maradt a kalapja széles karimájáról lelógó fátyol alatt. A másik, alacsonyabb szőke nő egyáltalán nem viselt kalapot.

Jonathan hunyorgott, hogy jobban lássa az arcát. Ilyen távolról csak homályosan tudta kivenni, de úgy vélte, akár Celia is lehet. Vajon az érzelmei vezérelték ide, mint kötelességtudó lányt? Vagy úgy jött, mint az az örökösnő, aki az Alessandra által számára kijelölt és elvárt utat választja mostantól? Büszkén és egyenesen állt ott, és úgy tűnt, egyáltalán nem érzi zavarban magát az őt körülvevő nőktől, akik anyja egyedüli barátnői voltak.

– És mi van, ha a pletykák igaznak bizonyulnak? – kérdezte Edwardtól, de közben nem vette le szemét a szőke fejről. – Mi van, ha rájövök, hogy Alessandra hálószobai titkokat fecsegett ki az ellenségnek?

– A háborúnak már régen vége. Nem arra kértelek, hogy nyomozást folytass, pláne nem akarom, hogy ilyesféléket bolygass. Csak derítsd ki, hagyott-e maga után számlákat vagy hasonló papírokat, rajta olyan nevekkel, amelyeket esetleg nyilvánosságra lehet hozni. Hozd el nekem, ha találsz efféléket. – Mosolya az egyetlen meleg megnyilvánulás volt, amit Jonathan az évek során a vér szerinti rokonaitól kapott. – Nagyon egyszerű. Legfeljebb néhány napi munka.

Jonathan végül a nagybátyjára emelte a tekintetét, és azt kérdezte:

– Miért én, ha ez ilyen egyszerű?

– Ismerted, nem igaz? Barátok voltatok. – Edward arckifejezése szenvtelen maradt, de Jonathan túl jól ismerte a szabályos vonások és a sötét szempár mögött megbúvó elmét, hogy félre lehessen vezetni őt.

– Barátok, igen. De nem szeretők, ha esetleg ezt feltételezné. Nem ismerem a titkait. És semmi olyasmit nem láttam, amiért hitelt kellene adnom az efféle szóbeszédeknek.

– Hát persze hogy nem. Mégis bárki másnál jobban mozoghatsz a világában, mert a barátja voltál. – Edward az ablak felé intett, a sírnál álló nők irányába, akik Alessandra köreiből valók voltak. – Mindannyian megbíznak benned, pusztán emiatt. És az emberek egyébként is hajlamosak erre.

A nagybátyja egy olyan furcsa jelenségre utalt, amelynek a kiaknázásában Jonathan már valóságos szakértőnek mondhatta magát. Az emberek valóban bíztak benne. Valamiféle ismeretlen okból az ösztöneik ezt diktálták. Maga sem értette, miért van így, mindenesetre megkönnyítette az Edward számára elvégzendő feladatok teljesítését. Az egész ettől kissé aljassá vált, és bizonyos fokig tisztességtelenné is – nem számított, mennyire volt jogos az indíték.

Az azonban nem volt világos, hogy a mostani, újabb indíték mennyire jogos. Nem mintha igazán számított volna. Jonathan már rég lemondott arról, hogy megvitasson efféle kérdéseket. Az ember nem boldogulhat nyomozóként, ha nem marad pártatlan. Akár a belügyminisztérium megbízatását teljesítette, akár egy hűtlen feleség szerelmi fészkét kellett megtalálnia, kötelessége volt minden körülmények között tárgyilagosnak maradni, ha meg akarta keresni a kenyérrevalót. Ismét kikukucskált az ablakon. Azon tűnődött, vajon ezúttal tárgyilagos tud-e maradni. Alessandra valóban a barátja volt, emiatt ízléstelennek találta a gondolatot, hogy az életében, a múltjában kutakodjon. Úgy érezte, mintha elárulná.

Egyenesen a nagybátyjára nézett.

– Talán másvalaki jobb lenne erre a feladatra.

– Téged akarunk. Nem tudhatjuk, mi derül majd ki. Nem bízhatunk meg egy jöttment Bow Street-i fejvadászban.

– Nem tetszik nekem ez. Különben is vissza akartam menni Franciaországba.

Edward megpróbált mosolyogni, de ehelyett a szája csak egy vékony vonallá húzódott, ami inkább gondterheltségről, semmint jókedvről árulkodott.

– Nem akarhatsz ilyen hamar elmenni. Hiszen egyre jobban haladok Thornridge-dzsel. Személyesen terveztem elmenni a jövő héten Hollycroftba, hogy megtudjam, beérett-e a munkám gyümölcse. Ha sikerrel járok, biztos itt akarsz majd lenni, amikor végre elérjük a célunkat.

Egy hosszúra nyúlt kutatásra utalt, amelynek beteljesülésében Jonathan egyre inkább kételkedett. Edward volt az egyetlen szövetségese a harcban, amelynek során kivívhatná a család elismerését, és végre megszüntethetné az életében uralkodó bizonytalanságot.

Edward nem szólt többet, hiszen mindketten tudták, hogy réges-régen megállapodtak: Edward segít Jonathannek, ha Jonathan segít Edwardnak. A háború alatt a nagybátyja szervezte be őt, és ugyancsak a nagybátyja volt az összekötője a belügyminisztériummal, ha valamilyen nyomozással bízták meg.

Rendes körülmények között, ha valaki nagy jutalomra utalt, Jonathan félretette az aggályait. Ez ma azonban nem sikerült. Nem tudta biztosan, miért. Talán azért érzi rosszul magát, mert el kellene árulnia egy barátját? Vagy Edward ajánlata nem olyan kecsegtető már? Mindenesetre a csali túl régóta ázik a vízben.

Másfelől viszont az is lehet, hogy csak azért érzett így, mert ismét látta Alessandra lányát. Celia élénk, ragyogó, fiatalos szellemétől mindig komornak, levertnek és koravénnek érezte magát.

Edward elkomolyodott, mintha hirtelen észrevett volna valamit a hintóban, amitől aggódni kezdett.

– Van még valami.

– Mégpedig?

– Lehetséges... bár nem akartam beszélni róla, mert szerinted barátok voltatok, de vannak arra utaló jelek, hogy a Cornwallban való megtámadásod kapcsolatban áll ezzel. Csak egy feltevés, éppen csak egy nyomvonal, semmi több. Semmi konkrétum.

– Tudta ezt, és nem mondta el nekem? Ördög és pokol! Tudja jól, hogy adósságom van azzal kapcsolatban, amit rendezni akarok! Ha bármi információja van az e mögött álló férfiról, akkor azt akarom...

– Biztosíthatlak róla, hogy az egész nagyon nehezen megfogható. Mégis... Alessandra egyik korai pártfogója egy francia emigráns volt, amint talán ezt magad is tudod. Ő tanította őt a stílusra és jó modorra. Egyesek arra célozgattak, hogy a férfi kapcsolatban állt ezzel az üggyel, és jó okunk van azt hinni, hogy Alessandra továbbra is találkozgatott vele, egészen a férfi két évvel ezelőtt bekövetkezett haláláig. Titkos és bizalmas találkák voltak.

Tehát a pletykák nem voltak teljesen alaptalanok. Jonathan nem hitte el Alessandráról, hogy képes lett volna szándékosan olyan csapdába küldeni őt, amely majdnem a biztos halált jelentette. Nem akart ilyesmit feltételezni arról az asszonyról, aki már-már az anyjaként bánt vele.

Másrészt a mai világban elég kemény választás elé kerülhet az ember. Ha egy ügynök olyan küldetést teljesít, amelynek megkérdőjelezhető az erkölcsi alapja, nem engedheti meg magának, hogy túlságosan lelkiismeretes legyen. És Jonathan ezzel tisztában volt.

Véget ért a temetési szertartás. A nők szétszéledtek, és ott hagyták a szőkeséget elfátyolozott arcú barátnőjével a sír mellett.

– Elvállalod? – kérdezte Edward. – Ezúttal követned kell az utasításokat. Most nincs helye semmiféle kellemetlen önfejűségnek, amit a múltkor tanúsítottál fent északon.

– Fenn északon nem várt események jöttek közbe, mint ahogy azt ön is jól tudja.

– Meg kellett volna találnod a módját, hogy Hawkeswellt hamis nyomra vezesd, amikor rájöttél arra, hogy az ügy körül szaglászik. Meg kellett volna...

– Figyelmeztettem önt, az ügy annyira bűzlik, hogy valaki előbb-utóbb biztosan szagot fog. Ne engem hibáztasson, amiért a kormány kínos helyzetbe került.

A hintó tovagördült, és a sírhoz közelebbi útszakaszhoz érkeztek. A szőke hajkorona viselője az elhaladó hintókat fürkészte. Amint közelebb értek, Celia bájos arca alig tíz méterre lehetett Jonathantől.

A szép, aranyhajú gyermekből gyönyörű nő lett. Ugyanolyan édesnek tűnt most is, csak talán kevésbé ártatlannak. Egyenesen az elsötétített ablakot nézte, nyugtázva a hintó láthatatlan utasait.

Felhős volt az ég, de a világ egy kissé felragyogott Celia körül, a lány kisugárzásától. Jonathan elfordult az ablaktól, és látta, hogy a nagybátyja türelmetlenül ráncolja a homlokát.

– Igen, elvállalom.

Celia leugrott Daphne kétkerekű lovas kocsijáról. Felnézett a háromemeletes téglaházra. A Wells Streetnek ezen a részén, a többi épülethez hasonlóan, úgy tűnt, ezt is jól karbantartották. Olyasfajta ház volt, amiben egy kereskedő vagy akár egy jómódú mesterember is élhetne.

– Úgy látom, ez egy rendes környék, és a Bedford Square csak néhány utcányira van innen keletre – mondta Daphne. Nem csak a házat vette jól szemügyre. – Néhány napig egyedül is biztonságban érezheted itt magad.

Celia levette útitáskáját a könnyű bricskáról. Még nem mondta el Daphnenak, hogy talán több napról lesz szó. Ráér később is közölni vele, ha már kész a terve.

– Még mindig furcsállom, hogy anyám sosem beszélt nekem erről az ingatlanról – mondta. – Ez sokkal szerényebb, mint az Orchard Street-i ház. Feltételezem, az egyik pártfogója hagyta rá, hogy kiadja, és ebből bevételhez jusson.

Daphne lemászott a kocsiról, és egy oszlophoz kötötte a kantárszárat.

– Talán neked is inkább ki kellene adnod, mintsem eladnod.

– Lehet, hogy ezt teszem. Eladni úgysem tudom, amíg az ingatlan körüli ügyek nem rendeződnek. Mr. Mappleton azt mondta, talán több tartozással is meg van terhelve, amit esetleg követelni fognak. Ha ez így van, ez a ház is kicsúszik az ujjaim közül, mint a másik, és mint minden más.

Celia kivette a kulcsot a retiküljéből, és beleillesztette a zárba.

– Hála az égnek, be van bútorozva. Már attól féltem, hogy a földön fogsz aludni – mondta Daphne, amint benéztek az első szobába. – Jobb árat kapsz érte, ha te is kiadod.

Celia letette az útitáskáját, és végigmentek az alsó szinten. Elöl volt egy szép nappali, mögötte egy könyvtárszoba. Mindkettő odaillő kárpitozott bútorokkal volt berendezve, tömör asztalokkal és egyszerű, de ízléses szőnyegekkel. A könyvtárban különféle könyvek sorakoztak. Celia szemügyre vette a könyvek fedeleit, és elmosolyodott, amikor rábukkant egy kis verseskötetre. Anyja nagyon szerette a költészetet, és nyilván azt feltételezte, ha a saját ízlése szerint állítja össze ezt a könyvtárat, azzal leendő bérlőinek is hasznára lesz.

Felmentek a lépcsőn az emeleti hálószobákhoz. Az első az utcára nézett. Daphne felemelte az ágytakarót.

– Lepedők vannak rajta, és tisztának tűnnek. Az embernek az a sejtelme támad, hogy az utolsó lakók sebtében távoztak. Talán egy lépéssel a végrehajtó előtt. Mindenesetre újra ágyazzunk meg, s akkor biztos lehetsz benne, hogy friss az ágynemű.

Celia talált is lepedőket a kosárfonással készült ládában, így gyorsan végeztek ezzel a kis feladattal. Leltárt készítettek az emeleten lévő többi szobáról is, majd rátaláltak egy második lépcsősorra, hátul a házban.

– Majd holnap nézek szét a padláson – mondta Celia, és előreindult, lefelé a lépcsőn. – Úgy tűnik, minden rendben van, Daphne. Most már könnyebb szívvel hagysz itt magamra?

– Semmi kifogásom nem volt az ellen, hogy néhány napig itt maradj.

Celia kuncogni kezdett.

– Egy szót se szóltál, de a tekinteted elárulta, hogy csak azért nem ellenzed, mert nem kaptál rá felhatalmazást.

A hátsó lépcsősor alján beléptek egy másik, tágas nappaliba, ahol nádszékeket és egy kanapét találtak. A nagy ablakokon keresztül ki lehetett látni a kertbe. A kilátás elvonta Celia figyelmét.

– Ez egy déli fekvésű, remek szoba – jegyezte meg Daphne. – Még ma is, pedig borús az ég, milyen világos, és a kert látványa igazán üdítően hat.

– Gyanítom, ez lesz a kedvenc helyem – mondta Celia. – Jól illenének a növények ezekbe az ablakokba... – Miközben bejárták a házat, egy ötletmag elméjébe hullott, amely most kezdett kicsírázni.

Szemügyre vették a lenti konyhát, aztán Daphne indulni készült. Még el kellett hajtania kétkerekű kocsiján Middlesexbe, ugyanis a birtoka Cumberworth közelében volt. Daphne abból élt, hogy virágokat és növényeket termesztett a londoni piacra. Az elmúlt öt évben megosztotta otthonát Celiával.

– Hiányozni fogsz nekünk – mondta Daphne a bejárati ajtónál. – Ígérd meg, hogy vigyázni fogsz magadra

– Ez egy jó környék, Daphne. Itt biztonságban leszek.

– Azt hiszem, nem kellene folyton úgy gondolnom rád, mintha az anyád lennék, hiszen csak négy évvel vagyok idősebb nálad. Biztos ostobaságnak tartod, hogy annyira aggódom érted.

– Nem olyan vagy, mintha az anyám lennél. A nővérem vagy, akire mindig vágytam.

A tekintetében még mindig valamiféle anyai aggódással Daphne kilépett a házból, és elkötötte a kétkerekű kocsit az oszloptól. Celia nézte, amint kedves barátnője elhajt, kalapjának fátyla lebegett utána a téli szélben.

Ha Daphne egy kissé úgy is viselkedett Celiával, mintha az anyja lenne, annak az volt az oka, hogy Celia nagyon is gyerekesen viselkedett, amikor először találkoztak. Egy összezavarodott, elveszett gyerekként, aki menedéket keresett egy idegennél, akiről azt hallotta, hogy jó szíve van.

Becsukta az ajtót, és igyekezett megszokni a házat, amelyet Alessandra Northrope egyedüli örökségeként ráhagyott.

Illetve, nem az egyedüli örökségeként. Volt még egy másik is, amennyiben Celia úgy döntene, hogy igényt tart rá.

Második fejezet

Celia a nappal további részét a világos hátsó szobában töltötte. Tekintetével felmérte a szobát, és elképzelte, miként rendezi majd be. Az ötlet magja immár szárba szökött, és húsos leveleket hozott.

Alkonyatkor visszavonult a hálószobába. Nem rakott tüzet, mert úgy tervezte, hamarosan elalszik. Csak egyetlen gyertyát gyújtott meg, felvette a legmelegebb hálóingét, beburkolózott két vastag kötött kendőbe, leült, és az ablakon kinézve elábrándozott arról, hogyan is veszi majd birtokba ezt a házat.

Bízott abban, hogy ha bármiféle adósság is terheli ezt a házat, az ésszerű időn belül rendezhető. Meg kell majd kérdeznie Mr. Mappletont, anyja ügyvédjét és végrendeletének végrehajtóját, mikor jöhet el annak az ideje, amikor ezt a házat biztonságosan a magáénak mondhatja és megtarthatja.

A jogi ügyek rendezésére várnia kell, de a többivel nem akart késlekedni. Elhatározta, másnap kiüríti a hátsó szobát, és felméri, hogy működőképes-e az elképzelése. Aztán elmegy a boltba, hogy legalább a következő hétre legyen élelmiszere, és amikor Daphne három nap múlva eljön érte, hogy hazavigye, elmagyarázza neki, miért nem térhet vissza vele arra a Londonon kívüli birtokra. Tapintatosan az értésére adja majd, itt az ideje önállósítania magát, mert szándékai szerint itt fog élni, ebben a házban, amit édesanyja hagyott rá.

Ez persze Daphnenak nem fog tetszeni. Öt év után eljutottak odáig, hogy jobban megbíztak egymásban, mint amit az emberek többsége fel tudna tételezni. Mégis... eljött az ideje, hogy a kezébe vegye a saját jövőjének alakítását.

Körülnézett a hálószobában. Az ablakon és az ágyon lévő drapériák frissnek és tisztának tűntek, de egyszerű fehér muszlinból varrták őket. A bútorok finom vonalúak voltak, de nem volt rajtuk költséges faragás. Ebből a házból hiányzott mindenféle hivalkodó luxus a másik, Orchard Street-i házzal ellentétben, ahol Alessandra uralkodott az estélyek és a szalonok fölött, és játszotta a nagyasszonyt a félvilági társaságban.

Celia úgy döntött, hogy neki ez a ház tetszik jobban. Örült, amiért senki sem lakott benne, tehát ő használhatta.

Az árulkodó jelek arra utaltak, hogy a korábbi lakók nemrégiben távoztak. Porfogót nem terítettek a bútorokra, és még az éléskamrában is száraz élelmiszerek sorakoztak. Amikor ma belépett ide, nem úgy érezte, mintha légüres térbe érkezett volna. Sőt, kellemes légkör uralkodott a házban. Otthonos...

Hirtelen megdermedt. Az érzékei kiküszöböltek minden zavaró tényezőt. Erősen csak a remegő csendre koncentrált.

Hangok suttogtak a levegő fuvallataiban, olyan finoman, hogy szinte nem is léteztek. Szerette volna elhessegetni magától őket, de a tarkóján érzett bizsergés miatt nem lehetett.

Egyre több hang, épp felette. Mintha egy macska járna itt. Talán egy kóbor cica tévedett be ide.

Aztán csend borult a házra. Még sokáig hallgatózott, majd félig-meddig meggyőzte magát arról, hogy tulajdonképpen semmit sem hallott. Gondosan ellenőrizte, be van-e zárva minden ajtó. Senki sem jöhetett be.

A manzárdhoz vezető lépcsősor tetejéről jövő lépések zajára majdnem kiugrott a bőréből. Kétségtelen, hogy hallotta őket, egyiket a másik után. Bárki is volt odafent, meg se próbált csendben maradni. És ez a férfi éppen most jön le a lépcsőkön, közvetlenül az ő szobaajtaja mögött.

Egy szörnyű pillanatra megdermedt a rémülettől, aztán a gondolatai száguldani kezdtek. Felugrott, megragadta a piszkavasat a hideg kandalló mellől, és csendesen az ajtó melletti falhoz lépett. Remélhetőleg a behatoló, ahogy jött, el is megy, nem tudva, hogy Celia a helyszínen van, de ha mégis... Celia felemelte a piszkavasat két kézzel szorongatva.

A csizmás lábak leértek a lépcső aljára, és megálltak. A nő imádkozott, hogy továbbmenjenek még egy emeletet lefelé, aztán ki az ajtón.

De legnagyobb rémületére épp felé közeledtek. Megálltak az ajtó előtt. A nő némán sürgette őket, hogy menjenek tovább, le a lépcsőn. Menj el. Menj el.

Kinyílt az ajtó. Celia szíve a torkában dobogott. Elakadt a lélegzete, és egy fikarcnyit se mozdult.

Egy magas férfi lépett be az ajtón, és a szoba közepére sétált. Celia látta a sötét kabátot, a magas szárú csizmát, a fehér gallért és a nyaksálat. Megpillantotta a férfi sötét szemű, szúrós tekintetű profilját és sötét haját, amit régimódi lófarokban hátrakötve hordott. Ezt az egész képet csak homályosan látta, a távoli gyertyafényen átsejlő arany megvilágításban.

A férfi az árva lángba bámult, ami elárulta, hogy nincs egyedül a házban. Megfeszült a háta, és látszott rajta, hogy éberen figyel. Celia összeszedte a bátorságát, és halkan mögé lopakodott, felemelte a piszkavasat, hogy lecsapjon vele.

De amint lefelé lendítette, a férfi kitért előle és elkapta a piszkavasat. Aztán Celiát is megragadta, megpenderítette és az ágy felé hajította. A kendők lerepültek róla, ő pedig az ágyra zuhant.

A rémülettől elakadt a lélegzete, és az ágytakarón elterülve nézett föl a férfira. Csak bámult rá, miközben a férfi szigorúan rámeredt, és még mindig a markában tartotta a piszkavasat.

A nő alig lélegzett az ezt követő feszült csendben. A férfi tekintete a hálóingére siklott, oda, ahol a szegélye felcsúszott, és kilátszott meztelen lába.

A férfi megmozdult. A nő teste megfeszült, készen állt arra, hogy harcoljon, ha kell. Mivel a férfi változtatott a testtartásán, a gyertya halvány fénye megvilágította az arcát. Celia felismerte a jóképű férfit, és félelmét hirtelen harag váltotta fel.

– Mr. Albrighton? Mit keres itt? Belopakodik a házamba, és halálra rémít!

A férfi veszélyesen mogorva arckifejezése megváltozott.

– Elnézést kérek, Miss Pennifold. Nem tudtam, hogy itt van. Nem láttam sem fényt, sem tüzet. Meglehetősen furcsa időpontot választott, hogy ellátogasson ebbe az ingatlanba.

– Hogy én látogattam ide furcsa időpontban? Ez nem olyan furcsa, mint az ön jelenléte, uram. Végtére is ez a ház az én házam. De ön milyen céllal tartózkodik itt? Lopni akar?

– Aligha, Miss Pennifold. Történetesen itt lakom.