Csabai László

Szindbád,

a detektív

Magvető

Budapest

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Csabai László, 2010

Felelős szerkesztő Király Levente

Borító: Pintér József

ISBN 978-963-14-2902-2

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekony.hu

1.

(három testvér háza)

„Bagdadban is olyanok a népek, mint Nyárligeten, azok mindenütt hasonlók… Tényleg hasonlók…?” – töpreng a bemutatkozó beszélgetésen a frissen diplomázott Szindbád, mikor Stalker főkapitány arábiai tapasztalatairól kérdezi, de taktikai megfontolásból mégis így válaszol:

– Tizennégy éves koromban hagytuk ott apámmal Bagdadot és a Sztambulból kinevezett governor, vagyis a váli udvarát; sok mindenre emlékszem hát, ám a bűnügyi viszonyokkal kinn nem igazán foglalkoztam, most kezdem összerakni emlékeimet…

– Nem is való ez a mi munkánk egészséges lelkületűeknek! Nem akarom elkedvetleníteni, de dolgoznunk kell körömszakadtáig, mert megbolondultak az emberek. Háború, forradalom, kommün, direktórium, vörös gárda, rongyos gárda, (halkabban) különítményesek, titkos bagázsok, és mintha ez mind nem lenne elég, még ez az átkozott spanyolnátha is! És persze ezek nyomán elszegényedés és bűnözés… Talán megérdemelte a világ. Aztán most, úgy látszik, visszatérnek a régiek. Nem csak hivatalból mondom: még így a legjobb. Habár a helyi urambátyámosokkal is összerúgtam párszor a port, de aztán… Hát szóval… – tehetetlenül széttárja, majd ökölbe szorítja kezét. – A virilisták döntenek rólunk, érti, milyen helyzetet teremt ez…

Szindbád, akinek apja, benne lévén a legtöbb adót fizető hatvanban, voksolhat a közgyűlésen, nem annyira naiv, hogy ne tudná, milyen helyzetet teremt ez. A kellemetlenségek elkerülése végett közli a főkapitánnyal apja státuszát.

– A doktor úr fia? Hogyhogy nem láttam soha a társaságában?

– Csak a négy felsőgimnáziumi osztály elvégzéséig éltem Nyárligeten, aztán Pestre mentem, az Akadémiára, de apámmal addig sem sokat találkoztam, őt annyira lefoglalja a sok inspectio meg incisio, hogy, a városházi ténykedését leszámítva, gyakorlatilag a kórházban él, még ágya is van a rendelőjében. Nagyszüleimnél laktam, a Szódaház utcában.

– Értem. Akkor viszont, mégis, az apja által, gyakorlatilag az egész városhoz köze van. Hm… Kényes dolog. Na de elég a panaszkodásból. A lényeg: az embereket meg kell rendszabályozni, módost, koldust egyaránt. A miniszteri rendeletnek megfelelően kezdetben rangidős nyomozó mellett fog ténykedni. Kinevezem mentorának Csonka felügyelőt. Őt fogja kísérni, kérdezzen nyugodtan tőle, nagyon segítőkész. Most mégis szeretném, ha beleugrana a mély vízbe, és próbaképp elvállalna egy ügyet egyedül. Ha melléfog, nem baj, tévedésből tanul az ember. Persze a jelentést majd Csonka írja meg, és hivatalosan neki adom a nyomozási megbízást.

Dossziét dob az asztalra. A felcsapó por mindkettőjüket megkönnyezteti.

– Természetesen nem erőszak. Csak egy pitiáner lopás. Valami karpecek… Az előzetes jegyzőkönyvet ma reggel vette föl a járőr: három fivér idegenbe jár dolgozni, otthon négyen maradnak, az anyjuk, özvegy Kave… Kavecsánszkiné, mint egy várúrnő…

A jegyzőkönyv szerint este tíz körül történt a lopás. Fél órával korábban érkezik meg a Kiss Ernő utcai, tekintélyt sugárzó épülethez Szindbád és a konstler. (A konstábler maradványaként így nevezik Nyárligeten a közrendőrt. De vannak csendőrök is. Kisegítésképp.) A kapuzat fölött fordított V formájú szemöldökfal, kagylóstukkói folytatódnak a házon. A frontrészt üzlet foglalja el, a széles ablakok fölött hosszú, feltűnő zománctábla: LAHMBERG TAPETENFABRIK GMBH LERAKAT. Nem siet a belépéssel, azt akarja, éppen olyan fényviszonyok legyenek, mint a tett idején. Motozást hall a túloldalról. Odalép. Közben egy kulcs megcsörren a zsebében. A motozás abbamarad. Fülét a vasra szorítja. Valami koccan a kapu túloldalán: egymást figyelik.

– Engedjen be! Rendőrség! – szól át határozottan, s a bal oldali szárnyba ékelt ajtó lassan kitárul. A sötétség még csak most kezd terjeszkedni, ráadásul egy utcai gázlámpának a fénye idetükröződik a túloldali ablakokról, ki tudja hát venni a kis, telt asszony rémült vonásait, még világoskék, harangos szoknyáján a búzavirágokat is. Seprűt emel védekezőn.

– Ne féljen. A rendőrségtől vagyok. A lopás ügyében.

– Ilyen későn…? – hebegi.

– Ön kicsoda? – hárítja el Szindbád a kérdést. – Szolgáló vagy valamelyik meny?

– Nálunk nincs cseléd. Berta vagyok, Sanyi felesége.

– Vezessen a szobájába!

Szindbád meglepődik, milyen könnyű némelyeket irányítani: ha biztos a fellépés, eszükbe sem jut igazolványt kérni.

Világító mészkőlapok réseiben fű. Tágas udvar. A fészer oldalára aggatva díszes nyergek, kantárok. De állatnak nyoma sincs, még a nyárligeti házakhoz elengedhetetlenül hozzátartozó macska sem fülel. Háta mögött a főszárny, jobbra még egy lakrész, balra, közös fallal, újabb kettő. Gyakori elrendezés, a jobb oldali nyári konyha lehetett, szemben vele a cselédek szállása, s ahogy nőtt a család, ahogy jöttek a menyek, ezeket bővítették ki önálló traktusokká.

Bertánál pitvar helyett előszoba, külön helyiségben a konyha, a háló és a nappali, ez, a szolid berendezés ellenére, már majdnem a középosztály szintje. A szoba tele kabáttal, zakóval, az ajtóra akasztva gérokk. Az asztal mögött aranybetűs, lábbal hajtós singer. A nő felszabadít egy széket.

– Kuncsaftok? – kezdi a felügyelő. Tanulták: az érintettek rokonszenvének megnyerése fél siker.

– Akadnak. És párat bevesz egy pesti divatház konfekciónak. A csehektől már nem rendelnek, hogy van ez a Kicsi Antant, vagy hogy is hívják… Csak nagyon olcsójánosok, ha fizetni kell.

– Férje?

– Karcagon. Most éppen.

– A két bátyjával?

– És a két unokaöccsével. Gizellának (balra bök) és Saroltnak (jobbra) van gyermeke, nekem… – mondja szárazon, de ez nem a közöny, hanem a reménytelenség szárazsága. Szeme megcsillan: szép szeme van, és egyszerű, kerek, de ragaszkodó, szép tekintete.

Szindbád összeszorítja állkapcsát és kinéz az ablakon, ne látsszék rajta, hogy megérinti a nő fájdalma.

– Hol volt tegnap ilyen tájban?

– Elmentem itthonról – vágja rá, mintha készült volna a válasszal. Szindbádnak ez nem tetszik.

– Gyakran jár el ilyen későn?

– Nem, dehogy, csak tegnap… – mondja most kivárva, és még mindig kivár. – Tegnap (felderülve) játszott az Országzászló téren a zenekar, a huszárzenekar…

– Ilyenkor?

– Igen. Játszanak… – s a nő megint elbizonytalanodik, aztán elrendezi magában a dolgokat.

– Nem valódi koncert az, csak mikor a legények vonulnak át a Tiszti Klubból a Koronába, mindig megállítják őket a bakák, hogy „csak a tiszteknek jár szórakozás?”, vetnek nekik pár koronát, ők meg rázendítenek. Szépen muzsikálnak, ma is meg akartam őket nézni.

– Mit játszottak tegnap?

– Hát… a Radetzkyt.

– Azt szokták a zenekarok. A többiek? – kifelé int a fejével.

– Itthon voltak.

– Honnan tudja, hisz maga elment?! – csap le a válaszra, de a másik arcán látva a rémületet, tompít hangján. – Hazajőve beszélt velük?

– Nem…. Hiszen csak, hiszen én azt csak úgy gondolom, jaj, ne… Szóval, (nagyot nyel) ők soha sehova nem mennek.

Kopogás nélkül állít be a következő lakrészbe. (Ezt a fogást is az Akadémián oktatták.) Két fakó göncökbe szorult lény kapja föl fejét a sparhelt zugában, arcukat már alig látni. A hokedlin lavór. Megbillen, sisteregni kezdenek a babszemek. Várja, hogy szétszóródjanak, de az edény egy kritikus pont után egyre szűkülő és gyorsuló koncentrikus köröket kezd leírni. Megáll. Szindbád nem engedi, hogy magához térjen a két asszony. A bal oldali felé fordul.

– Maga Sarolt vagy Gizella?

– Gizella.

– Hol volt tegnap ebben az időpontban?

– Itt. Akkor is paszulyt fejtettünk Sarolttal.

– Tízkor?

– Még nem aludtunk. Szeleltük, szöszöltük, amit fejtettünk…

– Mit tud hozzátenni? – fordul a másikhoz.

– Így volt.

– Látott valakit elmenni a házból?

Egy ütemet kihagyva jön a válasz. Rekedt hangon.

– Senkit…

– Biztos?

– Dejszen mondtuk már reggel annak a rendőrnek… – ez ismét Gizella.

– Spórolnak a petróval, most itt benn sem égetik, akkor miért égették volna tegnap a gangon? Se kinn, se benn nem égették tegnap, igaz?

– Nem égettük.

– Kint pedig már sötét van. Valaki, Berta, egy pillanat alatt kiosonhatott! Miért biztos benne, hogy nem tette?

Gizella válasza sokára érkezik.

– Házon belül papucsban vagyunk, de utcára úgy nem megy senki, felfigyeltünk volna, ha az elkopog a járdán.

Mintha kihallgatáson lenne Szindbád, kihallgatáson, melyet nem ő vezet. Az öregasszony morogva vacakol a gyertyával.

– Bevezettethetném az áramot, de annyira mélyen van a gseft, hogy spórolni kell. Ha elvárom, hogy az ikermenyeim is sötétben társalogjanak, nekem kell példát…

– Ők ikrek?

– A két nagyobbik fiam az, hát így hívom őket. Maga meg miért nem engem keresett meg először?!

Ez már sok Szindbádnak, kínálás nélkül maga alá kap egy széket

– Én kérdezek! Az érdekel: honnan tudja, mikor történt a lopás.

– A tízes kakukkoláskor bejött hozzám valaki, megigazgatta a párnám, akkor történt. Mert negyed tizenegykor felébredtem magamtól, ittam, és közben megnéztem, ott van-e a két karperec meg a két aranylánc a párna alatt. Nem volt.

– Hogyhogy nem emlékszik, ki jött be?

– Mert nem foglalkozom vele. Nyolcvan múltam, és nélkülem mégis ebek harmincadjára kerülnének mindannyian. Én fizetem a rezsit, a piacot, a felújítást, én szerzek munkát a fiaimnak. Nélkülem a Szarvas utcai trógerolók közt placcolnának mind. Semmit nem kérek cserébe, csak hogy a napi dolgokban segítsenek. Gizi főz rám, Sarolt takarít, elpakol, Berta a ruhámat rendezi, megvarrja, mossa… Én az üzletet viszem, zárásig a pultnál, aztán a raktárban meg a bevallással bajlódva, nyolckor már olyan fáradt vagyok, hogy álltamban eldőlök, de aludni nehezebben megy. Majd meglátja, ha öreg lesz. A nagy alvást sok rossz alvás előzi meg. A menyeim tudják ezt, és végzik a dolgukat.

Megszólal a kakukk. Szindbád kivárja a tíz rikácsolást:

– A menyei egymás után be fognak jönni, megigazítják a párnáját, töltenek a pohárba, arrébb raknak egy széket, aztán kimennek. Forduljon a fal felé, hátha meghall valami sajátos zajt, cipőcsoszogást, szuszogást, vagy bármit, amire eddig nem figyelt föl.

– Minek, mondtam, hogy nem tudom, ki volt.

– Gyerünk! Forduljon meg!

Gizella az első. Tesz-vesz, utasítás szerint. Szindbád úgy állítja a gyertyát, hogy láthassa Kavecsánszkiné tekintetét. Az megfeszíti arcizmait, koncentrál, majd elernyed, egy kicsit sóhajt. Másodiknak Sára jön. Az özvegy arcán ugyanaz az átváltozás.

– Jól van, nem kell több – áll fel Szindbád.

– Hogyaaan?! És a harmadik?

– Maga mondta, hogy úgysem ismerné fel.

A főkapitány szarvasfejes, cinklapkás szász jagdkruggal hadonászva fogadja. Szindbád nem tudja levenni tekintetét a korsóról.

– Tetszik? Frankensteinból való. Érdekes nevű város, nem igaz? Semmi köze a rémhez, álmos kis érchegységi fészek a cseh határnál. Egy nemzetközi kriminalisztikai konferenciát rendeztek ott még a háború előtt. Felszólalt Freud is, a híres bécsi orvos, akit a lányok megrontójának tartanak, de nem ő keltette a legnagyobb feltűnést, hanem két német professzor, akik azt állították, a mirigyek felelősek a bűnözésért. Kifütyölték őket, mondván, hogy az embert a sors játékszerének tartják, én viszont hazaérve rájöttem: némi igazságuk lehet. Vegyük például a nagybátyámat, Alfonz bácsit. Áldott jó emberként ismeri mindenki, példás házasságban élt a feleségével, aki még a harmincötöt sem betöltve hirtelen meghalt. Gyerekük nem volt. Alfonz bácsi nem bírt tovább Nyárligeten megmaradni, áthelyezését kérte a Latorca mellé tanfelügyelőnek. A ruszinokkal nem sokat törődött, minden szabad idejét Jankóval, a bernáthegyijével töltötte a Szinyákon. Csakhogy rossz a víz arrafelé, golyvát növeszt. A helyiek már megszokták, minden faluban van egy bicskás ember, az felvágja bárkinek a tokáját, és lemetszi, ami felesleges. Alfonz bácsi ezt nem merte. Nagyon szenvedett. Annyira, hogy mikor egyszer szerencsétlen Jankó odabújt hozzá vigasztalni, lelőtte. Ha a jegyző zörög be hozzá, azt lövi le, ha a görög pap, azt. Lám, lehet összefüggés a mirigyek és a bűnelkövetés között. Nehogy félreértse, (a korsóra mutat) nem sörözök szolgálatban, csak a barna lét (Nyárligeten így nevezik a kávét) nem bírom, ezért teát iszom, hogy friss maradjak, s mivel állandóan lóbálom a kezem, (ekkor megáll a kézlóbálásban) ez a legjobb, van jól záródó teteje. Hogy ment tegnap? Várjunk! Helybiztosítás?

– A konstler ott maradt, senkinek se ki, se be. Leszámítva a boltnyitást. Hatkor ment a váltás. Ellenőriztem az ügyeletesnél.

– Remek. A járőr jegyzőkönyve mennyire volt használható?

– Néhány dolognak utánakérdeztem.

– Mi a slussz?

– Közöttük van az elkövető.

– És konkrét gyanú van?

A főkapitány elfordítja fejét. Szindbád érzi, csapdát állítani készül.

– Egyben biztos vagyok, a kismeny, Berta, hazudik.

Stalker az ablakhoz megy, kinéz, csak odaveti a kérdést.

– Miből gondolja?

– Azt állítja, este fél tízkor ment térzenét hallgatni…

– Látja, ezt nem lehet az Akadémián megtanulni! – szakítja félbe leplezetlen csalódottsággal. – A teljesen valószínűtlen dolgok is megtörténnek néha, azokat sem szabad kapásból kizárni.

A Nyárligeti Napló egyik példányát dobja az asztalra. A főcím: Az Országzászló tériek panaszkodnak.

– Elkanászodtak vitézeink, a csendrendeletre fittyet hányva, még olyan későn is rá-rázendítenek. Helyismeret! Ez mindennek az alapja. Ezt kell megszereznie. Amúgy az is valami, hogy legalább feltűnt az esetleges hazugságon csípés lehetősége…

– …ami még hihető is! – szól közbe most Szindbád. – Utánanéztem. De! A Koronában csak kedden, pénteken és szombaton alakítják át a belső teraszt tánctérnek, a huszárzenekar csakis azokon a napon vonul át oda a Tiszti Klubból! Tegnap pedig csütörtök volt.

A főkapitány megint elfordul, megküzd magával.

– …egészen… egészen ügyes megfigyelés, ez valahogy nem is jutott az eszembe, én arra gondoltam, a többiek nem engednék, hogy a kismeny csak úgy csámborogjon esténként, (felderülve) de a lényeg: hazudott, s erre mindketten rájöttünk. Ismeri maga azt a kifejezést: letámadás. Rengeteg időt és energiát lehet vele megtakarítani. Nagy svunggal benyit, és rákiált: „Hazudott!!!” Mintha a bíróság számára is bőségesen elegendő bizonyítékunk lenne. Vallani fog. Mert általában vallanak. Mikor megy ki hozzá?

– Azonnal. Ami viszont a letámadást illeti…

Most Szindbád megy az ablakhoz. Keresi a szavakat, nem akarja felettese önérzetét megsérteni, se magát túl okosnak mutatni.

– Némileg másképp látom a helyzetet, (megtalálva a megfelelő fordulatot) vagyis tökéletesen igaza van, le kell támadni… csak… csak… nem a kismenyt.

– Hogyan?! Arra lyukadtunk ki… – a főkapitánynak nincs ideje megsértődni a meglepődéstől.

– A hazugság valószínűsíti a bűnösséget, de, és ezt ön is elismerte, önmagában nem mindig bizonyíték rá. Lehetett más oka is a hazugságának. Nem tetszik nekem az özvegy és a két idősebb meny nagy összetartása. Azt érzem, összeszövetkeztek Berta ellen.

– Tettek rá megjegyzést? Nyíltan vádolták?

– Nem, óvatosnak kell lenniük. De Gizella úgy beszél róla: az.

– Ez minden?

– És hazudnak ők is. A matróna azt mondja, nem nézett föl, nem tudja, ki lopózott be hozzá tegnapelőtt, mikor viszont én bemegyek, azonnal felém fordul, aztán, mikor berendelem elsőnek a két idősebb menyt, követeli, jöjjön a harmadik is. Hazudik. Látta, ki lopta el az ékszereket, már ha egyáltalán ellopta valaki. És hazudik Gizella is. Azt mondja: a babot szöszölték Sarolttal a kérdéses időben, aztán bevallja: nem égették a petrót. Sötétben képtelenség szöszölni… Ez persze apróság, de miért nem mondja azt, hogy csak úgy beszélgettek? Mindenáron igazolni akarja Sarolt ottlétét.

– Ami valójában kölcsönös alibi.

– Vagy közös érintettség! Bertát viszont a legkevésbé sem védi. Tagadja, hogy házon kívül lehetett volna a „lopás” idején. És még valami. Gizella és Sarolt, persze világosban, tényleg együtt pucolja a babot, ami nőknél szentség, s Bertát ebből kizárják.

A főkapitány egy csomag mazsolát vesz elő, zsonglőrködni próbál, a szemeket feldobja, és igyekezne hulltukban bekapni. Kevés sikerrel. Megunja, belemarkol a zacskóba.

– Miért gyűlölnék?

– Az öregasszony talán azért, mert a legkisebb, a dédelgetett fiát vette el tőle, a két másik meny talán azért, mert Berta sokkal fiatalabb náluk, mert azok ketten, vagy hárman már összeszoktak, mikor ő belépett az életükbe; talán, mert a három udvari lakásból a legjobbat foglalja el, talán, mert nem tud szülni, talán, mert nem az özvegy üzletében munkálkodik, hanem saját ipart visz, olyat, melyhez, a birodalmat megsértve, bejárnak a kuncsaftok, és leginkább az esti elillanásai… Ami persze nem maradhat titok a többiek előtt. Hová mehet este egy magányos nő?

– Szeretője lenne?

– Miért ne? Ez az, amit egyetlen anyós sem tud megbocsátani a menyének.

– A másik három el akarja üldözni?

– Bertának két lehetősége van. Vagy elmondja, kivel volt, s azzal alibit igazol magának, viszont nyilvánosan lelepleződik, megszégyenül, vagy nem mond semmit, s akkor mi vagy kijelentjük, hogy csak ő követhette el, vagy kikutatjuk az alibijét, ami neki megint csak a bukást jelenti.

– De az öregasszony rágalmazás miatt bajba kerülhet.

– Miért? Nyíltan nem vádolta Bertát. Bár szerintem kísértésbe jött volna, hogy rámutasson, mikor sorra rendeltem be a menyeit, de nem adtam neki lehetőséget rá, mert ha mégsem teszi, homályban marad a hozzá fűződő viszonya előttem. Ő azzal árulta el magát, hogy kifakadt, mikor leállítottam a kísérletet. Szóval, senki nem bizonyíthatja, hogy ők vitték el a nyakláncokat, csak ők maguk hárman. Ha összetartanak, kivédhetik a gyanúsítást. Egyetlen konstellációt leszámítva!

– Ha megtaláljuk az ékszereket az öregasszony, vagy a két idősebb meny szobájában.

– Valóban, akkor is szorulna a hurok a nyakukon, de ezt teljesen valószínűtlennek tartom, ennyire ostobák nem lehetnek. Azt rég elrejtették a házon kívül, vagy, és kezdettől erre gyanakszom, Berta szobájában. Amíg az a titkos szeretővel volt, megtehették. Ha Berta rájön erre a csapdára, megkeresi az ékszereket, és ideadja nekünk, azzal még nem tisztázza magát, de elítélni már nem fogják. Ha mi megtaláljuk Berta szobájában a karpereceket, hisz előbb-utóbb házkutatás lesz a dologból, és a kismeny nem nevezi meg a szerető-alibit, úgy vége, ha vállalva a megaláztatást, a szeretőjével alibit igazol magának, úgy patthelyzet alakul ki. Ha Berta sorban hozná a tanúkat, akkor a bíró talán inkább neki adna igazat, mint a két másik meny tanúvallomásának, de hát az este, titokban találkozó szerelmesek épp elbújni igyekeznek a világ elől, nem magukat mutogatni. Maradna, bírói ítélet nélkül, a gyanú árnyéka mindenkin. Ez a három nő számára a legnagyobb veszély. Hogy a férfiak előtt ki hogy magyarázkodna, védené magát, az már egy külön história, de az özvegyasszonyt nem féltem…

Stalker őrnagy a mazsolákat érmévé nyomkodva elmélkedik. Szindbád viszolyogva nézi.

Bagdadban valóságos kultusza van a mazsolának. Mikor az új hitet hozó al-Valid meghódította a Folyóközt, befellegzett az évezredes borkészítésnek, tőkén maradt a termés. De ha a Mindenható az egyik kezével elvesz, a másikkal ad: varázslatosan édes aszúszemekké váltak a bogyók. Bagdadban embermagasságú zibibahegyek állnak a piacokon, s kerül belőlük teába (mely fekete, mint Kába köve), baklavába, padlizsántöltelékbe, piláfba, de még húslevesbe és kuszkuszba is. Egy Surga bazárbéli gazdag szír kereskedő, akit Szindbád apja megszabadított epekövétől (nehezen, de meggyőzte, hogy nem dzsinnek okozzák fájdalmát), minden muharram első napján mazsolás-sáfrányos báránykuszkuszt küldött nekik hálából.

– Egészében véve logikus – összegez az őrnagy. Dob egy mazsolatallért a szájába, s ezzel hál’ Istennek be is fejezi az ételgyalázást. – Csakhogy több olyan elemből áll, melyek önmagukban is kérdésesek, s ha egyről kiderül, hogy nem igaz, összedől az egész építmény. Például láttad tegnap este a kismenyt kiszökni készülni, s ebből arra következtetsz, tegnapelőtt is így tett. Nos, ezt nevezzük fals analógiának. Egy cselekvés megtörténtét csak szemtanú, vagy valami hátrahagyott nyom igazolhat, az nem, hogy beleillik a gyanúsított szokásaiba.

– Készséggel elismerem. De egy letámadási kísérletet megér.

– Az öregasszonyt?

– Ő túl kemény dió. Sarolt bizonytalanabb, mindig Gizella beszél helyette. Megtörhet.

Szindbád megállítja az őt követő két konstlert, és fogadja az őr tisztelgését.

– Események?

– Jött egy öregasszony, kinyitotta a boltot, jött egy alacsony, zöld kötényes nő, bement a boltba, aztán visszament…

– Csak a boltba mentek, vagy tettek kitérőt máshová is?

– Csak a boltba.

– Jól van. Akart valaki bemenni a házba?

– Igen, egy hadnagy.

– Erősködött?

– Nem. Tisztelegtem, ő is, bement.

– Bemeeent?! Megparancsoltam a váltótársának: senkit nem engedhetnek be.

– De egy hadnagy volt, tényleges hadnagy!!! – hebeg az őr, és szavaiból érezni, egy honvédtiszt olyan a szemében, mint akit már csak egy paraszthajszál választ el a király nélküli királyságban kormányzóvá avanzsált tenger nélküli tengerésztől.

Az őr izzad, és Szindbád legszívesebben képen törölné. Az Akadémián rendszeresen pellengérre állították azokat a liberális pesti zsurnalisztákat, akik nem átallják kigúnyolni a királyi rendőrség és csendőrség alacsonyabb rangú tagjait. Most úgy érzi, azoknak is lehet egyben-másban igazuk.

– Különben, nem is baj – nyomja el mérgét, és oldja fel a másik kétségbeesését, s már kezében a kapukilincs, mikor meggondolja magát. Int, hogy várjanak, és a boltba nyit be.

Az üzlet meglepően tágas. Az osztás teszi, galériát alakítottak ki benne. Fenn színes papírkockák vastag számokkal, lenn rekeszes polcfal. Szindbád Bagdadban látott egy képet a híres alexandriai könyvtárról, ahol az egymást metsző cédruslapok fóliánsokkal tömött rombuszokat képeztek, özvegy Kavecsánszkiné pergamen- és papirusz- helyett tapétahengerekkel tölti meg őket.

Esti gyengeségéhez képest meglehetősen eleven. A pult mögött méricskél, s a szabásvonalat kihúzván, az impozáns tartóból kivesz egy kést, becsúsztatja az anyagba, s egyetlen rántással kétfelé választja. Élvezettel végzi, és Szindbád is szívesen elnézné, ha nem lenne ezerszer fontosabb dolga.

– Mire jutott nagy’sram? – előzi meg az öregasszony.

– Maga a tettes, arra! Vagy a két egymás mellet lakó meny egyike. Leginkább mindhárman. Házkutatást fogok tartani.

– És? Miért nem kezdi?

Arcán semmiféle érzelem nem tükröződik, a tapétát viszont gyorsabban hajtogatja és gépiesen, előrajzolás nélkül nyesi. Szindbád zavarban van. Önfejűség, amire készül, s legfőképp szabályellenes. Rossz bizonyítványt állíthat ki magáról rögtön az első esete után.

– Adok maguknak egy lehetőséget. Kerítse elő azokat az arany holmikat. A jegyzőkönyvet nem lehet elégetni, de visszavonja a feljelentést, azzal, hogy rossz memóriája miatt nem emlékezett, hova tette el őket, s csak hirtelen felindultságában gyanakodott tolvajra. Kap egy bírósági megrovást, és vége.

Az özvegy arca már nem kifejezéstelen. A mély fájdalom és a gőgös sértettség egyszerre tükröződik rajta.

– Értse meg! Tökéletlen a terve. A kismenyének is van sütnivalója, nyilván kereste már az ékszert, s ha ő nem találta meg, lehet, mi sem fogjuk. De ha meg is leljük nála, a védő felhozhatja, megpiszkálhatja a maguk érdekeltségét, és akkor kiszámíthatatlan, mi fog az egészből kisülni. Csak egy biztos: a szégyen. Nemcsak a kismenye, az egész család számára!

– Maga ezt nem értheti! – fakad ki az öregasszony. S már könny is van a szemében. („Maga ezt nem értheti!” – hányszor hallja ezt még később Szindbád.) – A fiaim a világ végére elmennek munkáért, csak hogy ne jussunk koldusbotra. Mindenki irigyel minket, mert nem viskóban lakunk, de azt nem tudják, mennyit kell havonta törlesztenünk a banknak. Az üzlet alig hoz valamit, a nagykereskedők mindent lenyelnek. A kisebbik fiamnak ráadásul kirurgus elé kell feküdnie, tönkrevágta a gyomrát a sok szárazkoszt. Mi pénz az is! És erre ez a riherongy Berta szeretőt tart! Ilyen még nem esett a családomban! A szabadtéri színpadnál szoktak találkozni. Kileste az egyik szomszéd. De a fiam nem hiszi. Néha mintha hajlana a szavamra, de aztán megint a szipirtyó pártját fogja. Nem tudom, mivel csavarja így az ujjai köré. Én nem bírom ki egy udvaron ezzel a ribanccal. El kell tűnnie!

Szindbád kivárja, míg elcsendesedik. Már civilként tapasztalta, az emberek a kirohanást követő apátiában a legkönnyebben kezelhetőek, a legengedékenyebbek.

– Ma reggel például. Nekem esik, hogy az életem csak az övének a megkeserítéséből áll, hogy már akkor utáltam és rágalmaztam, mikor még csak udvarolt neki a fiam. Én persze visszavágtam (nagyot sóhajt, mintha már nem élvezné a tettét, csak fárasztaná), elhordtam mindennek, és tüntetően hátat fordítottam: kívül tágasabb. Erre a hátamra csapott. Nem hiszem, hogy történt egyszer is ilyen a világon!

Szindbád hallott már anyósinzultálásokról.

– Rendben. Felkutatjuk az egész házat – mondja, és utolsó esélyként kivár. Lassan lépked az ajtóhoz, lassan nyitja ki, s ekkor végre megszólal a másik.

– Hagyja! Én csináltam egyedül. Dőre terv volt. A karpereceket meg a láncokat egy samott-tégla repedésébe nyomkodtam.

Szindbád érzi, az asszony menteni akarja kedvelt menyeit, mégsem szakítja félbe, az ékszer megtalálását nem kockáztathatja.

– …aztán elrejtettem Bertáéknál a sifon mögött. Ott volt régen a vaskályha csövének kivezető nyílása. Ha balról nézzük, az első polc hátsó lemeze kivehető.

– Mutassa meg!

A nő helyére rakja a tekercset, s közben gyors ajánlatot tesz Szindbádnak.

– Biztos valami ócska kis szolgálati lakást kapott. Nehogy festőt hívasson! Annak a korszaknak már vége! Olcsóbban kijön tapétával. Adok magának 20% rabattot, mivel… mivel a közért dolgozik…

Visszavánszorog a pulthoz, mintha mégis kimerült volna a szópárbajban, és várakozóan Szindbád szemébe néz.

Hogy a haszonvágy az emberi lélek ilyen mélységéig képes eljutni, nem gondolta a nyomozó. Nézi a sok spóroló mosástól színefakult pongyolát, a gyűrött arcot, mely megöregíti nemcsak a viselőjét, hanem a szemlélőjét is, s az egész szokatlanul nagy, de épp ezért látványosan aszó és görbülő testet, melyet leginkább egy koporsóba helyezve tudna elképzelni, s ez a furcsa lény azon spekulál, hogy nyerjen pár koronát rajta. Ez nem tragikus, se nem komikus, ez egyszerűen különös. És van még valami különös. Próbálja visszaidézni mindkettőjük szavait, azokat a hangokat és képeket, amiket hallott és látott az előbb, és egyre erősödik benne a gyanú valami idegenség után, de a tárgya még nincs meg.

– Legyen szíves, menjen vissza, és csinálja azt, amit az előbb!

– Vágdossak? Minek, már végeztem!

– Azt nem kell. Csak vegyen ki néhány tekercset és tegye utána vissza!

– Mi az ördögnek?! Tornáztatni akar?

– Gyerünk! Ne dühítsen, mert megjárja, úgyis túl nyájas voltam idáig!

(Szindbádnak később ez a jelenet maradt meg legélesebben elméjében: első nyomozásán, talán életében először, kifakadt.)

A nő vonakodva megfordul és pakolni kezd. Igen, látni, hogy bal lapockája és gerincoszlopa között valami dudorodik. A domborulat mellett szakadás.

– Most lassan emelje fel a bal kezét! Még jobban! Még jobban! Egy kicsit vissza!

És ekkor egy kés markolata jelenik meg a szakadásban. Szindbád nagyot nyel, lehajtja fejét, koncentrál, a másik nem eshet pánikba a tekintetétől.

– Jól van… Talán menjünk mégis a maga szobájába, megnéznék még valamit ott. Mondja, nem fájt, mikor Berta hátba vágta?

– Jaj, dehogynem! Azóta is sajog! A kezem is alig bírom felemelni!

– Miért nem hívott orvost?

– Ó, hívhatnék minden reggel. Pocsék vagyok én már… Állandóan fáj valamim, vagy itt, vagy ott… – mondja, és szenvedő, elcsigázott arccal leül.

– Értem. Maga inkább maradjon, megyek, megbeszélek valamit egy emberemmel. Várjon nyugodtan.

– Azonnal rohanjon abba a sarki étterembe! Ha van telefon, hívja a mentőket, mondja, hogy én kérem, és súlyos az eset. Aztán a főkapitányságot, és kérje az ügyeletes kiszállókat. A mentőt először! Érti?! Ha nincs telefon, menjen a Lengyel kioszkba ugyanezért, ha ott sincs, menjen a múzeumba, ott biztos van. Gyorsan, minden perc számít! – adja ki a parancsot, ellentmondást nem tűrve a posztolónak, de nem kiabál. – Maga azonnal a rendőrségre lohol, ha megkapták az értesítést, és már készülődnek, akkor fusson vissza, ha nem, akkor mondja el, hogy azonnal orvos kell. Ha menet közben konflist lát, nyugodtan leintheti – utasítja az őt kísérő egyik konstlert. – Maga itt marad! – parancsolja a másiknak.

– Jön egy orvos, az állandó tagja a helyszínelőknek, megmondom neki, vizsgálja meg magát is, nem szabad elbagatellizálni a fájdalmakat – szól tettetett könnyedséggel az asszonyhoz, aki a pultra hajolva ül. Szindbád felemeli a fejét, és az arcába mered. Nem kölcsönös a nézés.

A nyomozó a kismeny lakásának falához simul, a bejárati ajtó és a nappali ablaka között. Benn felfordulás van, sírás, fenyegetés. Beles. A nő kezében honvédségi steyr, az asztalnál ökölbe szorított kézzel ülő tisztre céloz, majd a fejéhez szorítja, ekkor megmozdul a hadnagy, mire a nő újból üvölt, és ismét a férfire irányítja a csövet. Ölésről, öngyilkosságról, kitörésről hadar, és a fegyvert meglendíti a kapu felé is, de mikor a férfi felállna, már megint őt tartja sakkban. A földön bőrönd, ruhák szétszórva. Szindbád előveszi a maga browningját, kibiztosítja, és megcélozza a nő kezét. A célpont rángatózik, nem mer lőni. Az eresz alatt észrevesz egy vödröt felmosófával.

Mikor híre ment, hogy a szamarrai imám Szindbád apját bízta meg kigyógyítani folyással küszködő rangidős feleségét, az egész bazár fölkapta a fejét. „Dhimmi beléphet egy hárembe és megérintheti egy igazhitű asszony meztelen testét, ez már a Tanzimáton is túltesz!” Jó is volt elhagyniuk egy időre Bagdadot.

Aztán a Tigrisen csorogva Szindbád elfelejt minden kellemetlen megjegyzést: nem tudja levenni szemét a Malvijáról. A kikötőben tóbot kap magára, kefiját köt fejére, és meg sem áll a csigavonalban ég felé törő minaretig. Ilyennek álmodta az utat, amely az égbe vezet. Nyolcszor megy föl a lépcsősoron, s a csúcson mintha mindannyiszor elkapna belőle egy darabkát. Üdvözült mosollyal telepedik le alkonyatkor egy szerájhoz. Cukornádszirupos limonádéval úgy teleissza magát, mint az előtte tolongó tevék a kútnál, és érzi, bűneinek legalább felétől megszabadult. Egy vén bektasival kezd beszélgetni, eldicsekszik teljesítményével, s az meghajlással fejezi ki elismerését.

– Egy gyermektől, ráadásul dhimmitől (megsimogatja szakállát) igen szép dolog ez, de Istenhez nem lehet lépcsőn felmenni, erre döbbenek rá minden este, persze én is tökéletlen vagyok, és reggelre elbizonytalanodom, elkezdem hát újra és újra a mászást.

– Baba, te még képes vagy erre? – kérdezi Szindbád meglepődve.

– Ma kereken százszor tettem meg azt az utat – feleli szinte szégyenkezve.

Szindbád nézi csenevész testét, melyre nagyanyja azt mondaná: csak hálni van benne a lélek, de azt is nagy duzzogva. És a bektasi beszélni kezd:

– …minden tett sikere a lelki felkészülésen múlik, ha az nincs, még ha csak egy nyúlfarknyi is, felesleges bármibe belevágni! – és beszél még az elme kiürüléséről, a kétségektől, a félelmektől, az indulatoktól, a kapkodástól való megszabadulásról.

Szavak, melyek akkor, próba híján, elfolytak valami homályos sejtésbe, de most, a megsűrűsödött időben, helyzetbe érve, egyetlen pillanat alatt rögzülnek, kitárják értelmüket. És Szindbád megrázza magát, eldobja a feladat kényszerét, és nyugodtan megtervezi a három ütemet. És végrehajtja őket. 1. A felmosófával rávág az ablaküvegre. 2. Még visszhangzik az üveg robbanása az udvaron, mikor ő pár szökkenéssel már behatolt a nappaliba. Berta – ahogy számította – az ablak felé meredve áll. 3. A nő nem tudja felé fordítani a fegyvert, mert a felmosóval lesújt a kezére. Szindbád int a hadnagynak, az magához tér, és felkapja a pisztolyt a földről.

– Nem félt használni az eszét kritikus helyzetben! – dicséri Stalker le-föl grasszálva. – Engem múlt héten neveztek ki főkapitánynak, magát meg nyomozónak. És, persze ez elsősorban a maga érdeme, jól kezdtünk. Elégedett lehet. Kér még?

Szindbád forgatja a konyakot szájában, nem akaródzik lenyelnie. Nem édes. Keserű sem. Nyers alkoholízű.

– Sok mindent érzek méltóságos uram, de elégedettséget a legkevésbé.

– Egymást közt nincs se nagyságos, se tekintetes, se méltóságos, se kegyelmes! Mi rangfokozatunknak megfelelően szólítjuk egymást. Rangfokozat, úr és tegeződés, ez a módi. Ami meg az ügyet illeti. Történt egy hivatal félrevezetése; és megvan, ki tette. Történt egy emberölés; és megvan, ki tette. Lehetett volna még egy, vagy akár még három emberölés, plusz egy öngyilkosság; és megakadályoztad. Miért gyötröd magad?!

– Köszönöm biztató szavait… szavaid őrnagy úr, de meghalt egy ember. Ha azonnal házkutatást rendelek el aznap este, megtaláltuk, megtalálhattuk volna az ékszereket. S így meglett volna az ok Berta letartóztatására. S ha ő bent lett volna az előzetesben, az öregasszony még mindig…

– Mi ez a sok „ha” és „volna”?! Ha így, akkor, ha úgy, akkor?! Jegyezd meg: történelemben és nyomozásban nincs ha.

A főkapitány a másik ellenkezésével nem törődve tölt mindkettőjüknek.

– Átestél a tűzkeresztségen. Minden szempontból. Van egy sikeres ügyed, s látod, hogy nálunk a siker ugyancsak viszonylagos. Mindig van valami, ami elrontja az ember kedvét: megvan a tettes, de később nem sikerül bizonyítani, megvan a tettes, de később sokkal kevesebbet kap, mint érdemelne, megkapja, amit érdemel, de tudod, ő csak egy kishal, a nagyok megúszták, megint megúszták, megvan az elkövető, s nincsenek nagyhalak, de az áldozat hozzátartozóit ez nem kárpótolja, megvan az elkövető, és megszánod, mert azok is sokfélék. És ráadásul, ha az összes bűncselekmény megakadályozható lenne, minket szélnek ereszthetnének, mehetnénk kapálni havi fél kosár kommencióért!

Stalker érzi, túllőtt a célon. Csendesebbre fogja.

– Elment a kedved az egésztől?

– Tízéves korom óta detektívtörténeteken élek, én akartam lenni a „nagy nyárligeti detektív”, nem hátrálhatok meg – feleli Szindbád szégyenlős mosollyal.

– Remek! Kell az idealizmus. Habár, amit azokban írnak, nem éppen fedik a valóságot. Például nincsenek is detektívek! Felügyelő, vagy kifejezetten a munkakörre utalva nyomozó, így szerepelünk a nyilvántartásban. Viszont… „Szindbád, a detektív”, nem rossz! Ezentúl hívhatlak így, s ezzel teljesül gyermekkori álmod! Tényleg azokból a filléres füzetekből tanultál nyomozni? Lehet, én is elolvasok párat. Hanem azt mondd, megszoktad már a mi kis hazánkat?

– Hogyne. Hisz már nyolc éve, hogy hazajöttünk. A nyári vakációkban pedig az akadémista társaimmal bebarangoltuk az országot. Egyedül a Felvidéken nem jártam soha. Ami, sajnos, immár…

– A szülői, nagyszülői házban akarsz maradni?

– Szeretném a saját életemet élni. Már be is költöztem a szolgálati lakásba.

– Nagyon helyes. Meg vagy vele elégedve?

– Remek.

– Frászt! Egy pocsék lyuk. Értékelem, hogy nem háborogsz. Ki főz rád?

– A Vízszabályozó bérpalotája alatti fűszerüzletben szoktam venni ezt-azt, tepertőt, kovászos uborkát…

– Az nem rendes koszt. Menj el Winklerhez! A Naményi úton van a kifőzdéje, jól megmeríti a szedőkanalat. Nála igazi marhapacalt kapsz, ő nem kever bele sertésbendőt, mint újabban szokás, ebben biztos lehetsz. Ha ma mész, nem fog tőled pénzt elfogadni, ne csodálkozz rajta, ez is a vallása miatt van, viszont legközelebb fizess a maiért is. Egyébként nem tudom, emlékszel-e még az itthoni viszonyokra, de egy tisztviselőnek mindenütt jár a hitel. Ez veszély. Nem szállnak rád, ha adós maradsz, de szívességet várnak, vagyis függeni fogsz tőlük, ami lebénít a nyomozásban. Néhányan elúsztak már így. Mára ennyi. Menj, és lakmározz egy jót, három fröccsig meg se állj, menj, te „detektív”…