Peter Robinson

SÖTÉT ÜGYLET

A mű eredeti címe

Watching the Dark

Copyright © Eastvale Enterprises Inc. 2012

All rights reserved.

Hungarian translation © Ipacs Tibor

© GENERAL PRESS KIADÓ

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

IPACS TIBOR

Szerkesztette

SZALA BOGLÁRKA

A borítótervet

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

készítette

ISBN 978 963 643 635 3

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

1138 Budapest, Viza utca 9-11. fszt. 2.

Tel.: 359-1241, 270-9201 Fax: 359-2026

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Megbízott irodalmi vezető SZABÓ PIROSKA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Kiadói munkaszám E3807-14

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

Sheilának

Köszönetnyilvánítás

A könyv cselekményének jelentős része Tallinnban játszódik, így először is szeretném megköszönni Karen Rootnak, hogy elolvasta a kézirat korai változatát, és kijavította az észttel kapcsolatos hibáimat. Ha ezek a részek most már hitelesebbek, akkor ez csak Karennek köszönhető, ha pedig nem, az csakis az én felelősségem. Szeretnék még köszönetet mondani a kurzusvezetőmnek, Krista Mitsnek, aki megosztotta velem az észt kultúrával és történelemmel kapcsolatos ismereteit, valamint a diákjaimnak, Daniel Vaariknak és Anna-Magdaleena Kangrónak, akikkel mélyre szántó eszmecseréket folytattunk az észtekkel kapcsolatos kérdésekben. Ezúton is nagyon köszönöm a hallgatóimnak, Berit Kaschannak, Gunilla Rosengrennek, Siret Korknak, Tana Collinsnak, Kaidi Laurnak, Adrienn Jankovichnak és Helen Kalpusnak, hogy mindannyian hozzájárultak valamivel a könyv megírásához, igazán nagy inspirációt jelentettek. Szeretném megköszönni a balti államokba delegált kanadai nagykövetnek, valamint a feleségének, hogy a gyönyörű lakásukban lakhattam, amíg Tallinnban tanítottam.

A Hodder & Stoughton Kiadónál ezúton szeretném megköszönni Carolyn Mays, Francesca Best és Katy Rouse szerkesztők, Kerry Hood és Jaime Frost reklámszakemberek, továbbá Lucy Hale és a lenyűgöző Hodder Kiadó kitűnő szakembereinek munkáját, akik a termékmenedzsmenttel és az értékesítéssel foglalkoznak. Justine Taylor áldozatos szerkesztői munkájáért ugyancsak köszönetet mondok. A William Morrow Kiadónál ezúton szeretném megköszönni Carolyn Marino és Wendy Lee szerkesztők, Laurie Connors reklámszakember, valamint a Morrow termékmenedzsmenttel és értékesítéssel foglalkozó szakembereinek a munkáját. A McClelland & Stewart Kiadónál ezúton mondok köszönetet Kendra Ward és Ellen Seligman szerkesztők, Ashley Dunn – és a szabadúszó Debby de Groot – munkájáért, továbbá Doug Peppernek az osztrigáért, a barna sörért és még oly sok mindenért. Szeretnék köszönetet mondani a McClelland & Stewart/Random House értékesítéssel és termékmenedzsmenttel foglalkozó munkatársainak. Ezúton köszönöm az ügynökeimnek, Dominick Abelnek és David Grossmannak, hogy mindig támogatnak. Végül, de nem utolsósorban szeretném megköszönni Sheila Halladay-nek, hogy mint mindig, most is elsőként olvasta el a könyvemet, és sok hasznos javaslatot tett még akkor is, amikor már valószínűleg épp ezeket vágytam a legkevésbé hallani.

1. fejezet

Amikor a fájdalomtól nem tudott aludni, Lorraine Jenson már hajnalban felkelt, hogy kiüljön a teraszra, még mielőtt a többiek felébredtek volna. A hűvös kora reggelen kockás plédbe burkolózott, és a madárcsicsergést hallgatva egy bögréből kortyolta a teát. Élvezte az illatosan gőzölgő ital finom aromáját. Ilyenkor szívta el a nap első cigarettáját, mindig ez esett a legjobban.

A füves lejtő egy mesterséges tavacskába futott bele. Reggelente olykor ködfátyol lebegett a kis tó felett, eltakarva a túlparton álló fákat. Más napokon minden ág és levél tökéletesen tükröződött sötét vizében. Ezen a szép április reggelen nem volt köd, bár a tó vizét hűvös szellő borzolta, így a felszínén megremegett a fák képe.

Amint hatni kezdtek a fájdalomcsillapítók, Lorraine érezte, ahogy lehámlik róla a kín. A tea és a cigaretta megnyugtatta megviselt idegeit. Letette a bögrét a széke melletti kovácsoltvas asztalra, és megigazította vállán a plédet. Dél felé nézett, balra a fák között látta, hogy a napfény lassan előtűnik a domb mögül. Hamarosan elillan a varázslat. A háta mögötti épületből kihallatszik majd, ahogy a lakók ébredeznek, egymást szólongatják, nyitogatják az ajtókat, megengedik a zuhanyt, és lehúzzák a vécét. Ismét elkezdődik egy nap, amit túl kell élni.

Ahogy egyre világosabb lett, meglátott valamit a tó túlpartján, a fák között. Olyan volt, mintha egy halom ruha heverne a földön. Elég szokatlannak találta, hiszen Barry, aki nemcsak a sportpályákat, hanem az egész ingatlant is felügyelte, mindig büszke volt a mesterséges tavacskára és az apró erdőségre. Sokkal több időt töltött a rendben tartásukkal, mint a többi terület gondozásával; volt, aki panaszt is tett emiatt.

Lorraine hunyorított, de még így sem tudta pontosan kivenni, hogy mi lehet ott. A látása még mindig nem volt a régi. Megragadta a szék karfáját, és fogcsikorgatva felállt, mert az OxyContin gyógyszer ellenére égető fájdalmat érzett a bal lábában. Mankójára támaszkodva elindult lefelé a lejtőn. A pázsit még nedves volt a reggeli harmattól, Lorraine séta közben érezte a bokáját karistoló hűvös fűszálakat.

Amikor a vízparthoz ért, a tó körül kanyargó salakos útra fordult, így hamar átjutott a túloldalra. Az erdő széle és a tó között mindössze néhány méter volt a távolság. Még oda sem ért, de már tudta, hogy mi az a kupac. Lorraine korábban is látott holttestet, de még sohasem fordult elő vele, hogy ő maga bukkant volna hullára. Utoljára akkor volt egyedül egy halottal, amikor az apja koporsójánál állt a ravatalozóban.

Visszatartotta a lélegzetét. Csend volt. Úgy tűnt, mintha valami zörgést hallott volna az erdő mélyén. Megborzongott a félelemtől. Ha gyilkosság történt, akkor a tettes még mindig itt lehet, és őt figyelheti. Egy percig szinte teljesen mozdulatlan volt, amíg meg nem bizonyosodott arról, hogy senki sincs az erdőben. Ismét hallotta a zörgést, és látta, ahogy egy róka rohan keresztül az aljnövényzeten.

A helyszínen végül eszébe jutott mindaz, amit a kiképzésen tanult. Óvatosságból nem ment közelebb, nehogy kárt tegyen a nyomokban. Szerette volna jobban megnézni a holttestet, hátha ismerte az elhunytat, de legyőzte a kíváncsiságát. Látta, hogy itt már nem tehet semmit. A térdeplő férfi – abban biztos volt, hogy nem nő – arccal előreesett, olyan volt, mint egy imádkozó muszlim groteszk paródiája. Teljesen kizárt, hogy még élne.

A legjobb ötletnek az tűnt, hogy itt marad, és őrzi a helyszínt. Akár gyilkosság, akár nem, ami történt, mindenképpen rendkívüli halálesetnek minősül. Bármit is tesz, most már nem szabad elszúrnia. Lorraine káromkodott, mert minden mozdulatnál a lábába hasított a fájdalom. A farmerzsebéből előkotorta a mobilját, és tárcsázta az eastvale-i rendőrkapitányság számát.

Alan Banks főfelügyelő úgy vélte, hogy Bach valamiért kitűnően illik a kora reggelhez. Hajnalodott már, amikor Gratlyből elindult; az Eastvale-től hat kilométerre északra található Szent Péter Rendőrségi Rehabilitációs Központ felé hajtott. Kellett valami, ami felébreszti, leköti a figyelmét, és mozgásba lendíti a szürkeállományát. Olyan zenére volt szüksége, amely nem túl hangos vagy diszharmonikus, de érzelmileg sem veszi igénybe a hallgatót. Bach Szonáták és partiták hegedűre Alina Ibragimova előadásában épp ilyen volt. Ez a zene egyszerre nyugtatta meg és élénkítette az agyát.

Banks ismerte a Szent Péter Központot. Mostanában, a rehabilitációs időszak alatt többször is meglátogatta ott Annie Cabbotot. Alig pár hónapja a nő még könnyekkel küszködve próbált meg mankóval járni, jövő hétfőn pedig ismét munkába áll. Banks már várta ezt a napot, mert Annie nélkül unalmas volt az élet.

Az első kijáratnál elhagyta a körforgalmat, és száz métert haladva megérkezett a boltíves bejárathoz. Ezután balra kanyarodott az aszfaltozott úton. Mivel itt nem volt porta vagy őrbódé, ezért a kiérkező rendőrök előrelátóan szalagkordonnal kerítették körbe a helyszínt. Egy fiatal egyenruhás járőr megállította Bankset, megnézte az igazolványát, majd feljegyezte a nevét és az időpontot. Csak ezután emelte fel a szalagot, hogy átengedje a nyomozót.

Amikor Annie-t látogatta, mindig úgy érezte, mintha egy luxus wellnesshotelba jönne. Ma sincs másképp, gondolta, miközben a parkoló felé hajtott. A Szent Péter Központ épülete egy magaslat tetején állt, széles homlokzata dél felé nézett. A lejtő alján egy tavat hoztak létre, amelyet fák öleltek körül. A háromemeletes épületet a tizenkilencedik század végén építették helyben fejtett kő felhasználásával, leedsi építészek tervei alapján. Őket a híres angol építész, Sir John Vanburgh munkái ihlették. A központ kőlapokkal borított, dór oszlopos csarnoka a keleti és a nyugati szárny között állt. A park kialakításakor Capability Brown tájépítész szellemiségét és stílusát követték, bár nem volt olyan nagy a terület, mint egyik-másik helyi birtok, egy tó, a fák és a pázsit mellett csak egy kis kőépület díszítette. Nyugaton, a fák mögött Swainsdale hegyeinek körvonalai és kopár hegycsúcsai látszódtak. Ezt nevezik a japánok kölcsönvett tájképnek, ahogy egybeolvad a természet és a művészet.

A nyombiztosító csoport még Banks előtt a helyszínre ért. A főfelügyelő először meglepődött, de aztán eszébe jutott, hogy a bejelentés egy detektívtől érkezett. A helyszínelők az egyszer használatos fehér overalljaikban már javában dolgoztak. A rendőrségi fotós, Peter Darby a viharvert Nikon tükörreflexes gépével kattintgatott, de volt nála egy hipermodern digitális kamera is. A nyombiztosítók, vagy ahogy mostanában szeretik magukat nevezni: a helyszínelők közül többen ugyancsak készítettek digitális fotókat és videofelvételeket a helyszín átkutatásakor. Peter Darby ugyan elfogadta a videokamerát, de a digitális fényképezőgépeket kerülte, mondván túl könnyű utólag megpiszkálni a képeket és nagy a hibalehetőség is. Emiatt őskövületnek számított, egy-két fiatalabb technikus időnként viccelődött is a háta mögött. Ő viszont azzal vágott vissza, hogy még sosem volt gondja a bizonyítékaival a bíróság előtt, és egy képet sem vesztett el számítógépes problémák miatt.

Lorraine Jenson detektív a vízparton beszélgetett két másik emberrel, öt-hat méterre a holttesttől. A magányosnak tűnő, görnyedten álló nő mankóra támaszkodott és a jegyzetfüzetébe irkált. Banks csak felületesen ismerte. Pár hónapja egy olyan ügyben nyomozott, amelyik Humberside-ot is érintette, ahol Lorraine is dolgozott. Azt hallotta, hogy nemrég összetűzésbe került néhány drogdílerrel egy toronyházban, és lezuhant egy második emeleti erkélyről. A bal lába több helyen is eltört, de a műtétnek, a gipszkötésnek és a fizikoterápiának hála, hamarosan ismét munkába állhat.

– Milyen meglepő, hogy én bukkantam a holttestre – jegyezte meg Lorraine.

Banks a helyszínelők felé intett:

– Látom, már hívta a fiúkat.

– Ösztönösen cselekedtem. Úgy gondoltam, az a legjobb, ha nem vesztegetjük az időt. Az ügyeletes nyomozótiszt döntött mindenben. – Lorraine megfordult, hogy bemutassa a többieket: – Ez az úr egyébként Barry Sadler, az ingatlanért felelős vezető, a hölgy pedig Mandy Pemberton, az éjszakás nővér.

Banks mindkettejüket üdvözölte, és azt kérte, menjenek vissza a központi épületbe, ahol majd felveszik a vallomásukat. Ahogy elindultak felfelé az emelkedőn, látszott rajtuk, hogy még mindig az őket ért sokk hatása alatt állnak.

– Ki vezeti a helyszínelést? – kérdezte Banks Lorraine-től.

– Stefan Nowak.

– Kitűnő. – Stefan Nowak az egyik legjobb szakember. Ha kell, az élete árán is megvédi a helyszínt, de Banks mégis leginkább azért szeretett vele dolgozni, mert kedves, szellemes és intelligens ember volt. A holttest felé pillantott, amely arccal előrebukva hevert a fáknál. – Ki ez a férfi?

– Még nem tudom – válaszolta Lorraine –, de amint meglátom az arcát, talán felismerem. Feltéve persze, hogy az itteniek közül valaki.

A korai időpont miatt dr. Glendenning, a törvényszéki patológus még nem volt a helyszínen, hiszen Saltburnben lakott. A rendőrorvos, dr. Burns térdelt a holttest fölött, és a kis, fekete noteszébe jegyzetelt. Banks mellé guggolt, és a térdére könyökölve figyelte a férfit.

– Á, Alan – üdvözölte Burns. – Szeretném megfordítani a holttestet, ha lehet.

– Peter Darby már befejezte a fotózást?

– Igen.

Banks néhány pillanatig tanulmányozta a holttestet, de a furcsa testhelyzetet leszámítva nem volt semmi, ami különösebben érdekes vagy szokatlan lett volna. Dr. Burnsszel együtt óvatosan a hátára fordították a halottat, majd kérdőn néztek egymásra. Banks fölállt, hallotta, hogy a mögöttük ácsorgó Lorraine Jensonnak egy pillanatra elakad a lélegzete.

Valami kiállt a holttest mellkasából. Első ránézésre olyan volt, mint azok a karók, amikkel a régi horrorfilmekben gyilkolászták a vámpírokat. Ennek a rúdnak a végén azonban tollak voltak, mint egy nyílvesszőnek. Ahhoz ugyanakkor túl mélyen hatolt a testbe, hogy közönséges nyílvessző legyen.

– Olyan, mintha számszeríjjal lőtték volna ki – jegyezte meg Banks.

– Igaza lehet – válaszolta dr. Burns.

– Errefelé nem túl gyakori az ilyesmi. – Az igazat megvallva Banks nem is emlékezett arra, hogy valaha nyomozott volna olyan gyilkossági ügyben, ahol számszeríjat használtak.

– Nem mondhatnám, hogy nagyon értek ehhez a témához – közölte dr. Burns. – Dr. Glendenning biztosan többet tud majd mondani a boncolás után. – Az orvos térde roppant egyet, amikor felállt. – A szögből és a nyílvessző helyzetéből ítélve majdnem biztos, hogy átszúrta a szívét. Az áldozat szinte azonnal meghalt. Persze lehet, hogy előtte megmérgezték, de fojtogatásnak, ütésnek vagy egyéb fizikai sérülésnek nincs nyoma.

– Mit gondol, itt ölték meg, vagy már halott volt, amikor idehozták?

Dr. Burns kigombolta a férfi ingét, és megvizsgálta a mellkasát, majd a vállát.

– Ezek itt hullafoltok. Azért alakultak ki, mert a holttest egy ideje már ugyanabban a helyzetben van, így a vér egy helyre gyűlt össze. De addig nem tudok biztosat mondani, amíg dr. Glendenning el nem végzi a boncolást. Mindenesetre úgy tűnik, mintha az elhunyt térdre esett volna, utána pedig felborult és előrebukott, így a feje a földre került. Itt a füvön vérnyomok látszanak, nagyjából egy vonalba esnek a szívével. Ez megfelel a sérüléseinek. Nincs sok vér, inkább belső vérzése lehetett. – Dr. Burns a fák felé mutatott. – A lövést valószínűleg a mögül a fa mögül adhatták le, ahol az a két helyszínelő dolgozik, talán tizenöt-húsz méterre innen. Ilyen távolságból nehéz elvéteni, de ez azt is jelenti, hogy a tettesnek a gyilkosság után a fák között kellett maradnia, nehogy meglássák, ha valaki esetleg épp akkor nézett ki a rehabilitációs központ ablakán.

Banks Lorraine Jensonra nézett, aki még mindig elszörnyedve nézte a férfi mellkasából kiálló nyílvesszőt.

– Valahonnan ismerősnek tűnik, de én már elég sok zsaruval találkoztam – jegyezte meg Banks. – Lorraine, felismeri?

A nő kissé elsápadt, és lassan bólintott.

– Ez Bill – szólalt meg –, Bill Quinn nyomozó. Ő is a központ betege volt.

– Csessze meg – káromkodott Banks. – Bill Quinn. Tudtam, hogy ismerős valahonnan.

– Ismerte?

– Csak futólag. Ken Blackstone felügyelővel dolgozott együtt a leedsi Millgarthban. – Banks elhallgatott, és visszafordult dr. Burnshöz, aki éppen a hőmérőjével foglalatoskodott. – A halál időpontja mikorra tehető?

– Mint általában, most sem tudom teljesen pontosan megmondani. Látta a hullafoltokat. A teljes hullamerevség még nem állt be. A test hőmérséklete alapján talán hét-nyolc órája lehet halott. Tegnap este tizenegy és hajnal egy között ölhették meg. Persze ez csak becslés. Jobb, ha inkább összeírják, hol járt, és mikor látták utoljára. Egy ilyen helyen ez nem lehet olyan nehéz feladat.

– Abban reménykedtem, hogy esetleg megspórol nekünk némi időt.

– Sajnálom. Talán...

– Tulajdonképpen meg is spórolt – mondta Banks. – Egy kétórás intervallummal azért könnyebben dolgozhatunk. Nem volt túl sötét a gyilkosnak?

– Ahogy mondtam, valószínűleg elég közel lehetett – válaszolta dr. Burns. – Akár még közelebb is, mint ahogy tippelem. Éjszaka fényesen sütött a hold, alig volt néhány felhő az égen. Az áldozat, az épülettel a háta mögött, könnyű célpont volt, különösen akkor, ha a gyilkos ügyesen bánt a számszeríjjal. Szerintem nem lehetett nehéz dolga.

Banks ismét leguggolt, és átkutatta a holttest zsebeit. Furcsállotta, hogy semmit sem talált. Amikor ezt megemlítette dr. Burnsnek, az orvos azt felelte:

– Lehet, hogy a szobájában hagyta a holmiját? Általában nem viszi magával az ember a pénztárcáját és a mobilját, ha kimegy sétálni egyet lefekvés előtt.

– Feltéve, hogy Bill ezt tette. Mostanában az emberek szinte elválaszthatatlanok a mobiljuktól. Mintha legalábbis az életük függne tőle. Aztán még ott vannak a kulcsok.

– Mi van velük?

– Nincs nála egy se.

– Talán nem volt rájuk szüksége.

– Lehetséges. De az is megeshet, hogy elvették őket. Majd kiderítjük.

Egy fekete autó suhant át a boltíves kapu alatt, a bejáratnál álló járőrök a rutinellenőrzés után továbbengedték. A kocsiból egy nő ugrott ki, Winsome Jackman nyomozó őrmester a maga száznyolcvan centijével.

– Winsome, nem szokott elkésni – kezdte Banks, miközben az órájára pillantott. – Elhúzódott a buli az éjszaka?

Winsome először meghökkent, majd elmosolyodott.

– Nem, uram. Ön is tudja, hogy nem járok bulizni.

– Persze hogy nem – válaszolta Banks, azután elmondta, jelenleg hol tart a nyomozás. – Menjen fel, kérem, a házba, és intézze el, hogy rendelkezésre álljon minden, amire szükségünk van. Kell egy külön szoba a főépületben, telefonvonalak, adminisztrátorok, meg ami ilyenkor szokásos.

– Igenis, uram – válaszolta Winsome.

– Szervezze meg, amilyen gyorsan csak lehet, hogy kutassák át az épületeket és a környéket, mielőtt bárki is megneszelné, mi történt. Egy számszeríjat keresünk, azzal követték el a gyilkosságot. Nem hiszem, hogy olyan könnyű lenne elrejteni.

– A betegek szobáit is átkutassuk?

– Leginkább azokat kutassák át. Nem tetszik majd nekik. Ők is zsaruk, mint mi, de épp ezért meg kell érteniük, hogy ez elkerülhetetlen. A mieink közül öltek meg valakit. Lehet, hogy belső ember a gyilkos, és mivel úgy tűnik, hogy itt mindig minden tárva-nyitva van, bárki szabadon járhat-kelhet. Vegyék fel a tanúvallomásokat is. Kezdhetik azzal a két emberrel, akik épp most mentek el innen. Barry...? – Banks Lorraine Jensonra nézett.

– Barry Sadler és Mandy Pemberton.

Winsome elindult, Lorraine csatlakozott hozzá. Banks nézte, ahogy a nő a mankó ellenére is ügyesen mozog, és látta azt is, ahogy magyaráz valamit Winsome-nak, mire a kolléganője hátrapillantva felnevet.

Banks ismét a holttest fölé hajolt. Csak egyszer találkoztak Quinn-nel egy összejövetelen, amelyet Ken Blackstone felügyelő szervezett valaki nyugdíjazása kapcsán. A főfelügyelő előtt felrémlett a nyakigláb, korán megőszült Bill a rossz fogaival. Csendesen mosolygott, amikor vaskos tréfák hangzottak el, a kezében egy kis pohár whiskyt szorongatott.

– Bill Quinn – motyogta maga elé –, hát te meg mit csináltál? – Tekintetét végigfuttatta a tavon, a fákon és a dombon álló nagy házon. Beleszimatolt a levegőbe, majd elindult Winsome és Lorraine után a főépületbe.

– Akkor engem is gyanúsítottként kezelnek? Átkutatják a szobámat is? – kérdezte Lorraine, miközben félretette a mankóját, és leült a karosszékbe. Az apartmanja olyan, mint egy kényelmes hotelszoba, gondolta Banks. Az egyik sarokban állt az ágya, de volt íróasztala is, valamint egy ovális asztal három székkel. A szobából nyílt a fürdőszoba és a vécé. A komód tetején kávé- és teafőző állt, de még egy tágas gardróbszekrény is volt a helyiségben. A falra modern plazmatévét szereltek. A berendezést egy rádiós CD-lejátszó tette teljessé, amely még iPod-dokkolót is tartalmazott.

– Ne hülyéskedjen már! – válaszolta Banks. – Miből gondolja, hogy gyanúsított?

– Én találtam meg a holttestet. Mindig az a tettes, aki rábukkan a hullára.

– Vagy éppen valamelyik közeli családtag – tette hozzá Banks. – Netán túl sok Agatha Christie-t olvas, mióta itt van?

– Nem, csak ez nyilvánvaló.

– Megölte?

– Természetesen nem. Nem én voltam.

– Akkor ezt a kérdést le is zárhatjuk, ugye?

– Pedig gyanúsíthatna engem is, az ön helyében én ezt tenném. Itt mindnyájan gyanúsítottak vagyunk.

Banks összeszűkült szemmel mérte végig a nőt. Lorraine a negyvenes évei elején járt, de öregebbnek és törékenyebbnek tűnt a sérülése óta. A korábban telt asszonyt megviselte a lábadozás. Sápadt bőre megereszkedett, szemei táskásak voltak, tépett, sötét haja pedig leginkább borzas.

– Ezt majd később megbeszéljük – válaszolta. – Jelenleg csak tanú. Persze később majd szükségünk lesz az írásos vallomására is, de most csak néhány alapvető információt szeretnék megtudni: mik a benyomásai, mit tud az áldozatról, meg ilyesmik. Láttam, hogy jegyzetel, így bizonyára még élénken él önben minden. Kezdjük azzal, hogy mi dolga volt az épületen kívül ilyen korán, és miért ment le a tóhoz.

Lorraine habozott kissé.

– A fájdalom miatt nem alszom jól – válaszolta. – Legtöbbször már akkor felkelek, amikor világosodni kezd, szenvedek a bezártságtól. Ezért ki kell mennem. Békésen elüldögélhetek kint, még mielőtt mindenki felébredne. Még egy cigarettát is elszívhatok.

– Miért ment a tóhoz?

– Fentről megláttam valamit a fáknál. Olyan volt, mint egy halom ruha, de szokatlannak tűnt. Nem illett oda, hiszen a környéket általában nagyon rendben tartják.

– És mit tett, amikor meglátta, hogy mi az?

– Nem mentem közelebb, hanem telefonáltam a rendőrségre.

– Nem nyúlt semmihez?

– Nem.

– Látott még esetleg valamit?

– Például mit?

– Bármi furcsát, a halmot leszámítva.

– Nem mondanám. Ott álltam és figyeltem. Láttam egy rókát, megijedtem a hangjától. Arra gondoltam, hogy a gyilkos talán még mindig a fák között bujkál, de csak egy róka suhant el az avarban.

– Ekkor még nem vette észre a nyílvesszőt?

– Nem. Ahogy maga is látta, a holttest arccal előrebukva hevert.

– De épp az előbb mondta, hogy gyilkos. Miből gondolta, hogy megölték, és nem szívrohamot kapott, vagy valami ilyesmi?

– Nem tudom. Csak ahogy ott hevert, vagyis térdelt. Gyanúsnak tűnt. Ösztönösen ezt éreztem. Semmi logikus magyarázat nem jut az eszembe.

Banks tudta, hogy a tanúk milyen könnyen összezavarodnak a kihallgatás során, és ezt a kérdező könnyen kihasználhatja, hogy még idegesebbek legyenek, illetve védekezni kezdjenek. Csak néhány percig kell kérdezgetni valakit ahhoz, hogy úgy tűnjön, mintha hazudna. Ezek szerint a zsaruk sem különböznek az átlagemberektől.

– Csak az érdekelt, volt-e valami, ami miatt így érzett – mondta Banks. – Nem hallotta, hogy esetleg elszalad valaki, vagy beindítanak egy autót az úton? Vagy bármi efféle?

– Nem. Csak a rókát hallottam, meg persze a madarakat. Már csicseregtek. Miért kérdezi? Mit gondol, mikor ölték meg? Szerintem egy ideje már ott lehetett a holttest. Az ugye biztos, hogy nem épp azelőtt ölték meg, hogy megtaláltam?

– Jól ismerte Bill Quinnt?

– Nem igazán. Olykor beszéltünk, váltottunk néhány szót, amikor a lefekvés előtti itókát iszogattuk, meg ilyesmi. De nem mondanám, hogy ismertem. Mindketten dohányoztunk, így néha kint is összefutottunk, és olyankor beszélgettünk. Itt mindenki elég udvarias, de azért nem élünk nagy társasági életet.

– Nem volt önök között valami?

– Te jóisten, dehogy! – Lorraine feltartotta a bal kezét. – Férjnél vagyok, és van két gyerekem.

– Látta esetleg, hogy Quinn nyomozó vitatkozik valakivel a betegek közül? Vagy talán hallotta, hogy valaki megfenyegeti?

– Nem. Bizonyára maga is észrevette, hogy milyen békés itt minden. Általában ő is elég csendes volt, elmerült a gondolataiban. Nem is láttam túl gyakran. Nem volt rá példa, hogy előttem vitatkozott volna valakivel.

– Látott esetleg valakit itt lófrálni? Olyasvalakit, aki nem idevaló?

– Nem.

– Mikor látta utoljára Bill Quinnt?

– Tegnap este, vacsora közben.

– Az mikor volt? Mi itt a szokás?

– Általában fél hétkor van vacsora, aztán hetente háromszor tartanak vetélkedőt este nyolckor. Fél kilenc körül még iszunk egy-két pohárral a könyvtár bárjában, vagy tévézni megyünk a szobánkba.

– És amikor nincs vetélkedő?

– Néha vetítenek egy-egy filmet a tornateremben, általában valami viszonylag újabbat. Vagy csak úgy elszórakozgatnak azok, akiknek kedvük van hozzá, kártyáznak, olvasnak, ilyesmi.

– Karaoke nincs?

Lorraine felnevetett.

– Hát az nincs. Bár szerintem néha lehet, hogy feldobná az itteni életet.

– Milyennek tűnt Bill Quinn tegnap este a vacsoránál? Nem volt izgatott, gondterhelt vagy feszült?

Lorraine erősen összpontosított, hogy visszaemlékezzen.

– Egy kicsit talán igen, de nem vagyok benne biztos. Nem beszélt sokat, de hát egyébként se volt szószátyár. Mindig kissé gondterheltnek és feszültnek tűnt. Izgatottnak azért nem mondanám, inkább csak máshol járt az esze, mintha valami nehéz terhet cipelne. Utólag nagyon könnyű mindenből valamilyen következtetést levonni.

– Milyen következtetést vonna le Bill tegnap esti viselkedéséből?

– Talán egy kicsit nyugtalanabb volt, mint máskor. Mintha aggódott volna valami miatt. Például a kávét sem várta meg, nehogy beszélgetnie kelljen, és a bárba se ment át, hogy igyon egyet.

– Rendszerint megvárta a kávét, és mindig ivott egyet utána?

– Igen. Általában egy pohár whiskyt, de csak egyet. Ez volt a szokása. És tegnap kihagyta a vetélkedőt is, ami viszont egyáltalán nem volt jellemző rá, azt szerette. – Lorraine tartott egy rövid szünetet. – Nem volt könnyű kiismerni, nem tudtam, hogy hová tegyem.

– Van ötlete, hogy ki ölhette meg?

– Kétlem, hogy innen valaki – válaszolta Lorraine. – Puszta véletlen, hogy éppen bennünket hozott itt össze a sors, és eddig még igazán senkinek se volt oka arra, hogy megsértődjön, vagy esetleg bosszút forraljon valamiért. – A mankója felé intett. – Ezenkívül a legtöbb ember nincs is túl jó állapotban.

– Talán valami régi haragosa, akivel sikerült itt összeakadnia? – kérdezte Banks.

– Az azért érdekes egybeesés volna, nem gondolja? Szerintem ne olyan zsaruk után kutakodjon, akikkel Bill együtt töltött néhány hetet, hogy pihenjen és regenerálódjon. Inkább a rosszfiúk között keresgéljen, akiket ő juttatott rács mögé.

– Van benne valami. – Banks körbenézett a szobában. – Nem rossz kis kuckó – mormolta. – Aztán valami jobbfajta whiskyhez is hozzá lehet itt jutni?

– Tudja, azért ez nem egy wellnessközpont vagy fitneszcenter.

Annie Cabbot korábban már elmesélte Banksnek, hogy a Szent Péter Központot egy alapítvány működteti. Azok a rendőrök kerülnek ide, akik megsebesültek, műtét után lábadoznak, illetve a munkahelyi vagy egyéb eredetű stresszel és szorongással próbálnak megbirkózni. A fizikoterápiától kezdve a reikiig sokféle kezelést alkalmaznak, de masszázs, szauna meg hidroterápia is van, és pszichológiai tanácsadást is igénybe lehet venni. A legtöbben két hétig maradnak, de az itt-tartózkodás időtartama persze mindenkinél más és más lehet. Annie két hetet töltött itt, és járó betegként még mindig visszajár fizikoterápiára és masszázsra.

– Az éjszaka nem hallott esetleg valamit? – kérdezte Banks. – Említette, hogy rosszul alszik.

– Általában lefekvés előtt beveszek egy altatót. Ez kiüt néhány órára, utána viszont nem tudok visszaaludni, így korán felkelek. Rendszerint tízkor fekszem le, szóval hajnali háromig-négyig szunyálok.

– Akkor sem hallott semmit, amikor hajnalban felkelt?

– Nem, csak a madarak csicseregtek.

– Vajon hová mehetett Bill Quinn, ha kihagyta az esti italt és a vetélkedőt?

– Fogalmam sincs, nem figyeltem rá. Gondolom, a szobájába ment, vagy még elszívott egy cigit a teraszon. Csak annyit tudok, hogy többet nem láttam.

– Miután lefeküdt, nem hallotta, hogy kiment volna?

– Nem. Ez a második emelet vége, ahol most vagyunk, az ő szobája a harmadik emelet elején található. A földszinten csak irodák és kezelőhelyiségek vannak, valamint az étkező és a bár. Az alagsorban található a tornaterem, valamint az úszómedence. Még azt sem hallottam volna, ha Bill Quinn valami vad orgiát csap a szobájában. Azt se biztos, hogy meghallom, ha valaki kimegy a főbejáraton. Akár a vetélkedő alatt is kimehetett. Ahogy mondtam, vacsora után már nem láttam.

– Ön is rész vett a vetélkedőn?

– Igen.

– Oké, végigkérdezzük a többieket is. Hátha valaki látott valamit. Mennyire őrzik ezt a helyet? Könnyű ide bejutni?

– Még hogy őrzik? – horkant fel Lorraine. – Igazából nem, hiszen nem egy börtön, még csak nem is kórház. Inkább egy proccos hotel. Talán van egy-két drágább sporteszköz vagy orvosi műszer, de se kábítószereket, se készpénzt nem tartanak itt. Van ugyan az a magas fal, de zárható kapu már nincs. Gondolom, gyalog bárki bejöhet, amikor csak akar, de akár még autóval is szabadon lehet itt közlekedni. Mi is ezt tesszük. A kapunál akárki könnyen besurranhat a fák közé, hogy ott megbújjon, anélkül hogy észrevennék. A legközelebbi falu több mint két kilométerre található innen, vannak, akik néha kiugranak, hogy legurítsanak egy-két korsóval a helyi kocsmában. Nincs őrbódé, portásfülke vagy takarodó, nem kell regisztrálni a ki- és belépés időpontját. Az ügyeletes éjszakai nővérrel már találkozott. Meglehet, hogy Mandy hallott valamit, de valószínűleg ő is mélyen aludt addigra. Úgy járunk ki-be, ahogy nekünk tetszik.

– Bill Quinn esténként rendre kijárt az erdőbe?

– Nem, legalábbis én nem tudok róla. Ha kint találkoztunk, akkor mindig a bejáratnál cigizett.

– Vannak itt biztonsági kamerák?

– Nem hiszem, de inkább kérdezze meg a személyzetet. De hát miért is lennének itt kamerák? Hiszen mindnyájan tisztességes zsaruk vagyunk, nem?

Banks hümmögött, majd felállt.

– Akkor én már megyek is. Lorraine, köszönöm, hogy időt szakított rám. Még lehet, hogy benézek.

Ahogy kiment, két egyenruhás rendőrnő lépett a szobába. Elmenőben még hallotta, hogy Lorraine káromkodik egyet, és azt mondja:

– Ha már fel kell túrniuk a fehérneműs fiókomat, akkor legalább próbáljanak meg minél kisebb felfordulást csinálni.

Banks lesétált a széles falépcsőn a recepcióra, miközben a kezét végighúzta a sötét, kifényesített korláton. Az egyik oldalra egy liftet is beépítettek azoknak a betegeknek, akik nem tudják használni a lépcsőt. Eszébe jutott, hogy Annie is lifttel járt. Most mindenütt rendőrök sürögtek-forogtak. Banks észrevette Doug Wilson nyomozót, és megkérdezte, hogy Winsome vajon még mindig az emeleten van-e, Bill Quinn szobájában.

– Úgy tudom, még igen, uram, – válaszolta Wilson. – A nyugati szárny 22B jelű szobája. Épp most szervezem meg a vendégek kihallgatását, eltart majd egy darabig. A személyzet egyik tárgyalótermét kaptuk meg ideiglenes főhadiszállásnak, most szerelik fel a szükséges berendezésekkel.

– Kitűnő. Összesen hány beteg van?

– Csak tizenkettő, uram. Aztán még ott a személyzet, a legtöbben részmunkaidőben dolgoznak itt. A könyvtárhoz tartozó bárt, a földszinti irodákat és a kezelőhelyiségeket vesszük igénybe a kihallgatások idejére. Így egyszerre több embert is ki tudunk hallgatni, és akkor hamarabb végzünk.

– Rendben – mondta Banks. – Van segítsége?

– Gerry, azaz Masterson nyomozó segít nekem, uram.

Geraldine Masterson nyomozónak nemrég telt le a próbaideje, nagyon szépen fejlődött. Mivel fiatal, van még mit tanulnia, de ez azért nem reménytelen eset. Sokkal fontosabb, hogy okos, lelkes és az átlagnál gyorsabb felfogású. Még informatikus diplomát is szerzett.

– Utánajárok, hogy tudok-e még segítséget szerezni – morfondírozott Banks. – Addig tegyenek meg mindent, amit csak tudnak.

– Igen, uram.

– Küldjenek ki néhány rendőrt, hogy a környék és a falu lakóit is kikérdezzék. Tudják meg, hogy láttak-e valakit a környéken mászkálni, különösen tegnap este. Láttak-e bármi gyanúsat, mondjuk egy autót.

– Uram, eléggé elzárt ez a hely.

– Talán épp ezért tűnt fel valakinek valami. A sajtónak is szólhat. Quinn nyomozó haláláról egyelőre egy szót se, különösen arról nem, hogyan halt meg. Beszélni szeretnék azonban mindenkivel, aki mondjuk tegnap este tíz és ma hajnal kettő között elhaladt a Szent Péter Központ mellett. Az újságírók hamarosan itt lesznek; szóljon az embereknek a kapunál, hogy tartsák őket kordában. Jackman őrmester mondta, hogy kutassák át a szobákat és az épületen kívüli területet?

– Igen, uram. Igyekszünk minél gyorsabban elvégezni, kerülve a feltűnést.

– Doug, akkor folytassák – mondta Banks.

– Rendben, uram. – Doug Wilson öles léptekkel kiment.

– Elnézést uram! Csak egy pillanatra, ön itt a vezető?

Banks a hang irányába fordult. A recepciós pult mögött álló hölgy szólította meg. Az épületnek ez a része egy szálloda recepciójára emlékeztette a főfelügyelőt: a falon rekeszek voltak a kulcsoknak és az üzeneteknek, irattartó szekrények, nyomtató, fax és fénymásoló, a kihúzható polcon pedig laptop. Az ősz hajú, asszonyos külsejű hölgy valamivel talán idősebb volt nála, a kitűzőjén a Mary név volt olvasható.

– Banks főfelügyelő vagyok – nyújtott kezet neki. – Elnézést kérek a felfordulásért, Mary. Miben segíthetek?

– Épp a betegek szokásos napirendjén gondolkodom: fizikoterápia, masszázs és a többi kezelés. Nálunk kialakult menetrend és időbeosztás van.

– Megöltek egy rendőrtisztet – közölte Banks. – Szerintem most egy időre fel kell függeszteniük a mindennapi rutint, nem gondolja? Majd szólok, ha visszatérhetnek a rendes kerékvágásba.

Mary elvörösödött.

– Sajnálom. De mit mondjak az embereknek? Az egyik fizikoterapeuta Skiptonból jár be, és délután kettőkor van az első kezelése. Hívjam fel, hogy ne jöjjön?

– Ne tegye – felelte Banks. – Mindenkivel szeretnénk beszélni, akinek van valami köze ehhez a helyhez, lehetőleg minél hamarabb. Ebbe a személyzet is beletartozik. Szükségünk van azoknak a munkatársaiknak a nevére és a címére is, akik ma nem jönnek be. Ön itt volt egész éjszaka?

– Nem, uram – felelte Mary. – Eastvale-ben lakom. Itt a recepción nincs huszonnégy órás ügyelet. Nincs rá szükség. Legkésőbb hatkor vagy hétkor már hazamegyek, attól függően, hogy mennyi a tennivaló. Rendszerint nyolckor kezdek, épp most érkeztem. El se hiszem, hogy mi folyik itt!

– Mary, ön rendőrtiszt?

– Nem, uram. Diplomás ápoló vagyok, nyugdíjas.

– Akkor nem kell engem uraznia.

– Ó! Igen, persze.

– Biztos, hogy nagyon megrázták a történtek – mondta Banks. – A betegeket és az ápolónőt leszámítva van még valaki, aki itt tölti az éjszakát?

– Igen, Barry.

– Barry Sadler?

– Igen. Főgondnok, portás és ezermester. A régi istállók felett van egy garzon, ott lakik. De mindig itt van, ha segítségre van szükségünk, mondjuk ha valami nehezet kell megemelni, vagy ilyesmi. Ő végzi el a kisebb munkákat, az apróbb javításokat. Persze van egy kis csapata, akiket szükség esetén mozgósíthat. Takarítók, kertészek, különféle szakemberek, akik a pázsittal meg a sövénnyel foglalkoznak, és így tovább. De ők nem laknak itt.

– Róluk is kellene egy lista – jegyezte meg Banks. – Van valamiféle biztonsági berendezésük?

Mary kissé habozott.

– Hát van valami – felelte. – Úgy értem, hogy...

– Igen?

– Az a szabály, hogy éjfélkor zárjuk a bejáratot, és bekapcsoljuk a riasztót.

– De?

Mary félszegen elmosolyodott.

– Ön is tudja, hogy van ez. Itt nincsenek szigorú szabályok. Ha valaki kimegy elszívni egy cigit, vagy kicsit tovább marad a kocsmában, akkor ugye ön se akarná mindig ki-be kapcsolgatni a riasztót?

– Nem – felelte Banks. Valaha ő is dohányzott, de akkor még szinte bárhol lehetett. Felfoghatatlan volt számára ez a mostani hisztéria, télen ki kell mennie az embernek a hidegbe, hogy rágyújtson. Még egy ok arra, hogy hálás legyen, amiért leszokott. – Szóval azt mondja, hogy a biztonságtechnika terén nem állnak túl fényesen?

– Hát valahogy úgy.

– Kamerák sincsenek?

– Sajnos nincsenek. A Szent Péter Központot egy alapítvány működteti, és a vezetőség úgy döntött, hogy túl drága lenne kiépíteni egy ilyen rendszert. Ezenkívül senki sem szereti, ha kémkednek utána, a rendőrök meg aztán pláne.

Banks elmosolyodott, majd megköszönte Marynek, hogy időt szakított rá. Az asszony erre elpirult. A főfelügyelő ráébredt, hogy ma ismét meghódított valakit. A vonzereje mostanában különösen hatásos volt a hatvan felettiek körében.

Felérve a második emeletre jobbra fordult, és követte a jelzést a falon, amely a 20–30B szobák felé mutatta az irányt. Bill Quinn szobájának ajtaja nyitva volt. Winsome Jackman őrmester még mindig azzal foglalatoskodott, hogy szisztematikusan átkutassa a szekrényeket és a fiókokat.

Banks megállt az ajtóban.

– Van valami?

– Egyelőre semmi – válaszolta Winsome. Meglóbált egy kulccsomót, egy ház kulcsai lehettek. – Ez az asztalon volt. Néhány ruhadarabot meg tisztálkodószereket találtam a gardróbszekrényben. Mobil, pénztárca vagy szobakulcs, sehol semmi.

A szoba Lorraine apartmanjának pontos mása volt. Banks az egyik sarokban horgászbotot és egyéb felszereléseket látott, míg a dohányzóasztalon egy köteg színes magazin hevert: Kertbarát, Csodakert, Pontyvilág és a Horogra Akadva. Ezek szerint Bill Quinn szeretett a szabadban tartózkodni. Banks ezt korábban nem tudta, de valójában semmit sem tudott erről az emberről. Ezt viszont sürgősen orvosolni kell, gondolta. Az évek során az a meggyőződése alakult ki, hogy sokszor az áldozat jelleme vezet el a bűneset megoldásához.

– Szerintem ki kellene küldeni néhány embert, hogy kutassák át a házát. Hol lakik?

– Már intézzük, főnök – mondta Winsome. – A reptér közelében lakik egy ikerházban, Rawdonban, ami Leedshez tartozik. Egyedül él.

– Egyedül? Valamiért azt hittem, hogy házas és gyerekei vannak.

– Igen, így volt. De a felesége meghalt, a gyerekei pedig kirepültek. Mindketten egyetemre járnak, az egyik Hullban, a másik pedig Keele-ben. A helyi rendőrök épp azon vannak, hogy előkerítsék őket. A szüleit is keresik, ők Featherstone-ban laknak.

– Ezt nem is tudtam. Mármint azt, ami a feleségével történt – jegyezte meg Banks.

– A főnökétől tudtam meg. Nemrég halt meg, alig egy hónapja. Agyvérzést kapott.

– Ezért volt itt Bill Quinn? Depressziós volt? Segítségre volt szüksége a gyász feldolgozásában?

– Nem, a nyakával voltak problémái. Fizikoterápiát és masszázst kapott.

– Oké, akkor folytassa csak – mondta Banks, továbbra is az ajtóban állva. Nézte, ahogy Winsome átkutatja Bill Quinn szobáját.

Akkor sem lettek okosabbak, amikor befejezte.

– Nincs itt semmi személyes jellegű holmi – jegyezte meg Winsome. – Se napló, se naptár, még egy jegyzetfüzet sem. Semmi!

– Még egy cetli sincs a gyilkostól, hogy „találkozzunk a tónál ma este tizenegykor”?

– Bárcsak lenne! – sóhajtott Winsome.

– Amikor először lépett be ide, nem tűnt úgy, mintha megelőzték volna? Ha Bill Quinnt valaki az erdőbe tudta csalni, hogy megölje, és elvegye a kulcsát, akkor nyilván a szobájába is be tudott jönni.

– Nem volt semmi erre utaló jel – válaszolta Winsome. – Azért az épületbe bejönni is egy kicsit rizikós, nem?

– Az alapján, amit most hallottam Marytől, nem hiszem – vetette ellen Banks. – Ide csak az nem jön be, aki nem akar. Volt az áldozatnak mobilja?

– Meglepődnék, ha nem lett volna neki – mondta Winsome. – Hiszen manapság már...

– Hát úgy tűnik, hogy most sehol sincs – jegyezte meg Banks. – Ez pedig igencsak különös, nem gondolja?

– De igen! Én mindig magammal viszem, bárhová megyek.

– Jobb, ha a biztonság kedvéért megkérdezzük a személyzetet meg a többi beteget vagy vendéget, vagy kik is vannak itt. Valaki csak emlékszik arra, hogy volt-e mobilja. Ugyanez vonatkozik a laptopra és notebookra is. – Banks felhúzta a gumikesztyűt, amelyet mindig magánál hordott, ha helyszínelni ment, és felemelt egy vastag könyvet, amit Winsome az egyik fiókban talált. A borítón a következő cím állt: Az életvédelmi nyomozók kézikönyve. Az előzéklapra Bill Quinn nevét írták. – És ez az egyetlen olvasnivalója a horgász- és kertmagazinokat leszámítva? – Banks belelapozott a könyvbe. – Hát ez nem igazán az a fajta olvasmány, amit az ember magával visz egy néhány hetes regenerálódásra. Van benne pár elég gyomorforgató kép.

– Hát, uram, Bill azért mégiscsak nyomozó volt – mondta Winsome. – Lehet, hogy éppen tanult.

– Esetleg utánanézhetünk, hogy részt vett-e valamilyen képzésen.

Banks végiglapozta a könyvet, de semmi sem esett ki belőle. Közelebbről is megnézte a kötetet, hogy nem ragasztottak-e bele valamit celluxszal, vagy korábban esetleg nem hajtották-e fel a gerincét. Semmit sem talált. A lapokból sem vágtak ki semmit, hogy a könyv belsejébe rejtsenek el valamilyen dobozkát. Banks tizennégy éves korában a Hogyan maradjunk fittek? című egészségmegőrző biblia lapjaiból vágott ki egy darabot, és így próbálta elrejteni a cigarettáit. A módszer persze nem vált be. Az anyja kiszúrta, hogy a könyv valahogy nem igazán illik a James Bond-, az Angyal- és a Sherlock Holmes-kötetek közé. Elég egyértelmű, hogy a család melyik ágától örökölte Banks a nyomozói vénát. Ugyanekkora sikerrel járt akkor is, amikor a szexmagazinokat próbálta meg elrejteni a szekrénye alján egy új polclap beszerelésével. Csak a jóisten tudja, erre hogy jött rá az anyja.

Bill Quinn azonban nem egy mesterien preparált könyv vagy egy extra polclap segítségével szerette volna megőrizni a titkát. A nyomozói kézikönyv kemény fedeléhez hozzáragasztották a hátsó előzéklapot, de csak nagyon felületesen simították le.

Banks a szélénél felhajtotta a papírt, majd a kesztyűs kezével kihúzott egy vékony, barnássárga borítékot. Leült a dohányzóasztalhoz, kezében a borítékkal, amely nem volt leragasztva. Megrázta, így az asztalra hullt belőle minden. Fényképek. Banks felfordította az összes fotót, és sorba rendezte őket. A tízszer tizenötös színes felvételeket tintasugaras nyomtatóval, olcsó papírra nyomtatták. Dátum vagy időpont nem volt rajtuk, és a képek hátoldalára sem írtak semmit. Ahhoz azonban elég jó minőségűek voltak, hogy kivehető legyen, mi szerepel rajtuk.

Az első képen Bill Quinn egy bárban üldögélt, meghitten iszogatva egy nagyon fiatal, gyönyörű lánnyal. Banks arra gondolt, aligha lehetett annyi idős, hogy már kiszolgálják. Quinn közel hajolt a lányhoz, ujjaik összeértek az asztalon. Előttük pezsgőspoharak álltak. A helyiség és a háttérben álló személyek elmosódottak voltak, sem az arcokat, sem a dekorációt nem lehetett kivenni. Lehetetlen volt azonosítani, hol készült a kép.

A második fotón úgy tűnt, mintha a párocska egy étterem bokszában ülne, a dekoráció sötétebb volt, inkább plüss, réz, fa meg vörös velúr jellemezte. A fehér vászonterítővel letakart asztalon két tányér olasz tészta, valamint két félig teli fehérboros pohár állt előttük. A fém jegesvödörbe fejjel lefelé állítottak bele egy üveget. Olyan közel hajoltak egymáshoz, mint amikor bizalmas beszélgetést folytat az ember. Quinn a kezét a nő combjának felső részén pihentette.

A harmadik képet kissé felülről készítették. Quinn a hátán feküdt, a fiatal lány pedig, immár meztelenül, lovagló pózban ült rajta. Kis mellei és kemény bimbói előremeredtek, sötét haja a vállát verdeste. Quinn keze a combján pihent. A lány arcán extázis tükröződött, de nem lehetett eldönteni, hogy valóban így érez-e. Valószínűleg nem, gondolta Banks, hiszen Bill Quinnt eddigre már feltehetőleg bedrogozták, vagy pedig elájult. Persze ebben nem lehet teljesen biztos, de volt valami furcsa a pózban: Quinn feje ernyedten hevert a párnán, a teste, mint egy darab fa, a keze pedig erőtlenül pihent a lány combján. Inkább a mellét kellene markolásznia, vagy fölülve szívni, csókolni őket, de legalábbis csinálnia kellene valamit. A sötét háttérben egy halvány, téglalap alakú fényforrás látszott, feltehetőleg egy ablak lehetett. Az árnyékban még egy-két bútordarab is kivehető volt. Banks egy hotelszobára tippelt.

– Mit gondol? – kérdezte Winsome-ot, aki a szék karfáján ült mellette, és a képeket bámulta.

– Hivatásos – vágta rá a nő gondolkodás nélkül.

– Talán a szexnél azért többről volt itt szó – jegyezte meg Banks. – A ruhája alapján inkább diáklány, mint prosti. Nem szakadt, de nem is a legdrágább cuccokat hordja. Lehet, hogy a szeretője volt? A barátunk viszont valahogy nem illik a szobába. Erről mit gondol?

– Esetleg luxusprosti – válaszolta Winsome. – Gondolom, olyan ruhát vesznek fel, amilyet éppen kérnek tőlük. Lehet, hogy Bill Quinn rá volt izgulva a diáklányokra. Igaza van, főnök, valami nem stimmel ezen a hotelszobás képen. Itt van mindjárt a férfi testhelyzete, elég közömbösnek tűnik, pedig mást várna az ember.

Banks összevonta a szemöldökét.

– Winsome, most aztán tényleg meglepett! Mit gondol, mégis mit kellene csinálnia?

– Csak túl passzívnak tűnik – felelte a nő. – Én azt mondom, ha valaki az ő korában abban a szerencsés helyzetben van, hogy ilyen csinos és fiatal lánnyal bújhat ágyba, akkor azért illenék jól éreznie magát.

Banks felnevetett.

– Igaza lehet, őrmester. Köszönöm, hogy megosztotta velem a véleményét. – A főfelügyelő felállt. – Egyelőre sok a megválaszolatlan kérdés. Akárhogy is nézem, úgy tűnik, hogy Quinn barátunk bizony rossz fiú volt. Egy kissé rejtélyes figura. Mindegy, küldje el ezeket a képeket a fototechnikusoknak, és készíttessen róluk néhány másolatot, még mielőtt elkezdenének dolgozni. Jó lenne megtudni, ki ez a lány, és hol készültek a képek. Talán ki tudják vágni az arcát. Így talán azonosíthatnánk, anélkül hogy látszana, Quinn éppen mivel foglalatoskodik. Winsome, zárja le a szobát, és gondoskodjon arról, hogy senki se léphessen be ide. Azt semmiképp sem akarom, hogy a riporterek megneszeljék, miről is van szó. Előbb-utóbb úgyis mindig mindent kiszagolnak, de amíg lehet, ezt azért inkább ne verjük nagydobra.

– Igen, uram.

Banks az órájára pillantott.

– Ideje visszamennem a kapitányságra. A főnök már biztosan ég a vágytól, hogy megtudja, mi a helyzet, én meg szeretnék tőle némi szívességet kérni.