Belső Nóra

Utak egymáshoz

Gondolatok
a párkapcsolati érintkezés formáiról

Jaffa Kiadó

Tartalom

Előszó

Bevezetés

Nemek és szerepek

Te és én

Semmitmondó szavak és beszédes tettek

Tudatosság, gondolkodás, emberség: Epilógus

Impresszum

ELŐSZÓ

– Mizu?

– Közöd?

– …Mi van???

– Semmi.

Egy párbeszéd 2011-ből. Rövid, velős és lényegre törő. A tartalomhoz a forma nagyon is illik. Vajon miféle viszonyban állhat egymással a fenti párbeszéd két résztvevője? Feltehetően „közeli” a kapcsolat, hiszen vagy megengedhetik maguknak ezt a stílust, vagy félszavakból is megértik egymást, netán éppen viccelődnek. Valószínűleg senki sem beszélne így a tanárával, főnökével, rég nem látott ismerősével, de még a fodrászával sem. Félreértés ne essék: nem nyelvészkedni akarok, de bánt az ilyesfajta kommunikáció, és nem értem, vajon mitől egyszerűsödnek le ennyire a beszélgetések, miért szűkülnek le a közölt tartalmak, miért van az, hogy gyakran csak sablonok építik fel a mondandót két ember között, hiszen látom, hogy milyen negatívan hat ez a kapcsolatokra – főleg a párkapcsolatokra. Az emberek gyakran nem tudnak beszélni, ahogy nem tudnak hallgatni sem. Beszélni, ha van mondanivalójuk, és hallgatni, ha nincs, vagy ha éppen az a beszédesebb.

Gondolkodtál már azon, hogy amikor kimondasz valamit, nem a tiéd a végső értelmezés joga, és a mondanivalód jelenthet mást is, mint aminek szántad, attól függően, hogy kinek, mikor, milyen hangsúllyal, milyen grimasszal ejtetted ki a szavakat? Érezted már, hogy amit kimondtál, az abban a pillanatban élesen és visszavonhatatlanul mást jelentett, mint amire gondoltál, és már nem tehettél semmit, csak vártad, hogy mi lesz a folytatás? Tudtad, hogy a szavaid és a cselekedeteid olyanok, mint egy hógolyó a hegy tetején: olykor megtapadnak, máskor azonban elindulnak, és lavinát okozva pusztítanak mindent, ami az útjukba kerül?

„Szeretlek” – hangzik el többször, mint kellene, üresen és hiteltelenül. Mit jelent szeretni egymást? Mit jelent hinni önmagunk és a másik szeretetében? Miből tudjuk, hogy amit elhiszünk, az igaz? Mik azok a források és eszközök, amelyek ma, a huszonegyedik században átviszik a szeretet és a szerelem üzenetét két ember között?

Odafigyelés, elfogadás, tolerancia, megbecsülés: a kiegyensúlyozott és örömteli társas és párkapcsolatok kialakulásának és megtartásának alapkövei. Tudod, mit jelentenek? Tudod, hogyan működnek? Minden embernek igénye és szüksége van egy bizonyos fokú érzelmi kultúrára, a nemiséggel, nemi szerepekkel kapcsolatos ismeretekre és annak lehetőségére, hogy már születésétől fogva körbevegye egy egészséges családi és társadalmi környezet, amelyben megtanulhatja és használhatja az egymás között működő érzelmi kifejezésmódokat. Napjaink szomorú ténye, hogy az emberi kapcsolatok – amelyek talán a legkifogyhatatlanabb erőforrást jelentik az életünkben – gyakran mondanak csődöt. A válások száma hazánkban – de a világon másutt is – folyamatosan nő, és a hosszú távú párkapcsolatok működtetésébe is sokan buknak bele. Saját tapasztalatból mondhatom, hogy a legtöbb embernek az érzelmi kapcsolatok kezelésének nehézségei jelentik a legfőbb problémát – már ami a lelki szintű zavarokat illeti. Bármilyen típusú pszichés betegséggel találkozom, előbb-utóbb a páciens kapcsolataiból származó konfliktusok felszámolása jelenti a gyógyuláshoz vezető döntő lépést. Azt látom, hogy férfiak és nők élnek egymás mellett, gyermekeik vannak, dolgoznak, pénzt keresnek, de nem képesek egymásra odafigyelni, nem érzik és nem értik egymást. Rossz kérdéseik rossz válaszokat szülnek, és ezt gyakran már ők maguk sem veszik észre. „Mi van?” „Semmi.”

Orvos vagyok. Az, hogy pszichiátriából van szakképesítésem, legalább annyira szól rólam, mint azokról a mesterekről, akik felkeltették bennem az amúgy is meglévő kíváncsiságot a test és lélek egységének megismerése iránt. Komolyan veszem az orvosi eskümet, ami Hippokratész óta egyszerűen csak arról szól: enyhíteni a szenvedést, és nem ártani a betegnek. Lehet-e más a célja az orvosi tevékenységnek? Tud-e többet adni ennél? Nem. Mégis akad, aki mást ígér: hosszú életet, fiatalságot, jókedvet és vidámságot. Mind hazudik! Egy pszichiáter enyhítheti a szomorúságot, de nem adhat boldogságot; csökkentheti a szorongás mértékét, de nem adhat szorongásmentes életet; felismerheti a tudatlanságot, de nem önthet tudást egyetlen ember fejébe se. Bár ez utóbbival azért lehet próbálkozni, hiszen ez az egy lehetőség van arra, hogy valakinek a kezébe adjuk a kulcsot önmagához. Kérdés, hogy mit kezd vele.

Ez a könyv neked szól, ha akarsz és tudsz gondolkodni az életed mindennapjain, nyitott vagy arra, hogy tudatosabban cselekedj, ügyesebben, hatékonyabban fejezd ki az érzéseidet, és nem vársz instant megoldásokra – mert azt nem fogsz kapni. Tudd, hogy tebelőled csak egy van, a múltad eseményei csakis téged építettek vagy romboltak, a jelenedben pedig, itt és most, csak te állsz, és te döntesz, mi történjen veled a következő pillanatban. Hogyan mondhatná meg bárki is, hogy mit érezz, mire vágyj, mit cselekedj? Kinek van ehhez joga? Ki vállalná ezt a felelősséget?

Reflektálj a gondolataimra, válaszolj a kérdéseimre, tedd le időnként a könyvet, és rágd meg az olvasottakat. Elmélkedj, tűnődj, tiltakozz vagy kiálts fel: aha, tényleg így van! Hagyj időt magadnak, főzz egy kellemes teát, vagy majszolj el egy finom csokoládét, esetleg hallgass valami jó zenét. Amit szeretsz. Így olvasd ezt a könyvet. Ígérem, jó beszélgetés lesz!

BEVEZETÉS

Elgondolkodtál már azon, miért van az, hogy némely kapcsolat olajozottan működik, nincsenek viták, már az első időszakban is félszavakból megértik egymást, míg másutt állandóak a problémák, a félreértések és a veszekedések? Vajon a vonzalom vagy a szeretet más intenzitású, netán a rossz választásnak köszönhető? A legtöbb esetben egyikkel sincs baj, mégis tönkremegy a kapcsolat. Hogyan lehet jól csinálni? Mit kellene másképpen tenni?

A gazdasági élet területén számos, jól megtanulható üzleti szemlélet és stratégia létezik, amelyek elsajátításával pénzügyi előnyhöz lehet jutni. „Az üzleti siker tízparancsolata”, „A siker kulcsa”, „A nagy kitörés” – és még számos hasonlóan hangzatos című iromány ismertet meg minket a lehetőségek tárházával. Több tucat ehhez hasonló könyvbe is belekukkantottam – mert bevallom, engem is érdekel a téma –, és mindegyikben találtam egy közös vonást: mit sem ér a jó terv, ha nincs meg az az ember, aki meg akarja és meg is tudja valósítani azt. Ehhez pedig – ahogyan azt manapság mondani szokták – oda kell tennie magát, vagyis dolgoznia kell. A siker érdekében célokat kell kitűznie, fejlődnie kell és kitartónak kell lennie. A célok között ott találjuk a boldogságot, az időt, amit a családdal lehet eltölteni, és a független szabadságot. A siker titka tehát: jó cél, jó terv, munka és kitartás. Ugye milyen briliánsan hangzik? Csak egy bökkenő van: egyik üzleti modell sem számol a megvalósítás során megjelenő érzelmi hatásokkal vagy éppen korlátokkal. Pedig éppen ezen múlik, hogy az „egyiknek sikerül, a másiknak nem”. Aki pénzügyileg sikeres lesz, mert véghezviszi a tervét, az valószínűleg már rendelkezik azokkal a lelki forrásokkal, amelyek kitartó munkáját segítik (jó párkapcsolat mint biztos háttér, esetleg már működő család), vagy éppenséggel nincsenek az útját akadályozó lelki tényezők, amelyekkel közben meg kellene küzdenie.

Számos gazdag és sikeres vállalkozót és üzletembert ismerek, aki a pénzéért azt vehet, amit csak akar. Közülük boldognak csak az nevezi magát, akinek emellett jól működik a párkapcsolata is vagy rendelkezik egy biztos családi háttérrel. Mindezek megteremtése és megtartása legalább akkora odafigyelést és tudatosságot igényel, mint a legkomolyabb üzleti vállalkozásé. A jól működő párkapcsolat egy olyan hatalmas lelki erőforrás, amely az élet minden területére kihat. Ez a „biztos háttér” a záloga a sikeres életnek, nem pedig fordítva. Gondoskodni kell tehát róla, törődni vele, ápolgatni, rendben tartani, hogy ne mérgezze, hanem energiával töltse fel a mindennapokat. Ezt felejtik el sokan, akik egy széthullóban levő kapcsolat romjain keseregnek, és még mindig nem értik, mi volt a baj. Legtöbbször csak ennyi: hiányzott a törődés. A törődés a másikkal, a kapcsolattal és önmagukkal. Ahhoz azonban, hogy ezt meg tudjuk tenni, ismernünk kell a másik igényeit, tulajdonságait, vágyait és korlátait, ahogy önmagunkét is. Tudnunk kell, hogy a párkapcsolat sem magától megy jól vagy rosszul, hanem két ember együttműködése építi vagy rombolja.

Fogalmazd meg, hogy mit vársz a kapcsolatodtól, és rá fogsz jönni, hogy valójában nem is olyan sok mindent. Az élet egyszerűbb, mint gondolnád. Elvek, erkölcsi és társadalmi normák? Tényleg ezek számítanak? Fenét! Csak az számít, hogy belül mit érzel. Valakit vagy szeret az ember, vagy nem. Valakihez vagy vonzódik, vagy nem. Ennyi. Persze, idővel bonyolódik egy kicsit: mindenki rájön, hogy az ész szava is számít, de az alapelv mégiscsak az, amit az érzelmek súgnak. Hiába határozod el, hogy jó lesz a pároddal, ha belül nem így érzed. A titokhoz hozzátartozik az is, hogy merd elfogadni a saját érzéseidet, tudd megragadni a megfelelő pillanatot vagy éppen továbblépni, ha kell. Sok emberrel foglalkoztam már, akinek problémája volt a párkapcsolat kezelésével és megtartásával. Legtöbbjük nem ismerte fel, hogy a saját gondolkodása és a berögződött reflexei okoznak neki nehézségeket és károkat. A hibás gondolatokat, a lelki zsákutcákat fel kell ismerni és meg kell változtatni ahhoz, hogy tovább lehessen lépni a harmonikusabb kapcsolat felé, vagy a már működő kapcsolatban meg lehessen őrizni a tüzet, az energiát és a játékosságot.

Ez utóbbit nagyon fontosnak tartom. Legyen a párunk a játékostársunk az élet nagy játékában, akivel össze tudunk nevetni a saját butaságainkon, vagy szövetségre lépni, hogy legyőzzünk másokat, de legfőképpen a saját korlátainkat, és tudjuk, hogy mindezt azért tesszük, mert van egy közös törvényünk: szeretjük egymást. Kosztolányi, a nagy játékos Akarsz-e játszani című versének sorai jutnak eszembe:

„Akarsz-e játszani mindent, mi élet,
(…)

Akarsz-e játszani boldog szeretőt,
(…)

Akarsz-e élni, élni mindörökkön,
Játékban élni, mely valóra vált?”

Ki ne akarna egy boldog, tartalmas életet, amelyben a gyermekkora minden illúzióját és vágyát kiteljesítheti? Ki ne akarna egy jót játszani?

Több mint egy éve kutyatulajdonos lettem. A kutyákat mindig is szerettem, de eddig csak macskáink voltak. Még egyetemista voltam, amikor befogadtuk az első utcán kóborló és éhező cicát, egy szürke cirmos házi macskát. Cilike egy teljesen új, számomra addig ismeretlen dimenzióját nyitotta meg az életemnek. Meg kellett tanulnom ráhangolódni egy lényre, aki nem beszél, viszont a testével, a mozdulataival és gyakran különféle hangokkal képes kifejezni azt, hogy éppen jól vagy rosszul érzi magát, hogy ki szeretne menni, vagy hogy üres a pocakja. Cilikének kiscicái is születtek, így kibővült a család Picurral, a kis kandúrral, aki érzékelhetően más egyéniség volt. Ekkor alkalmam volt megfigyelni a macskamama gondoskodásának minden fortélyát, a kiscica nevelésének mozzanatait és a két cica között zajló intenzív kommunikációt. Cilike néha kifáradt a gyereknevelésben, és olyankor egyszerűen az ölünkbe hozta Picurt, ő pedig elment a dolgára. Ma már egyik cica sem él, 19 és 18 évesen távoztak. Mellettük és utánuk voltak – és vannak – más cicák is: Dzsungelnyuszi, a félénk, ám annál ragaszkodóbb nőstény, Marcika, a tragikus sorsú, tóból kimentett kandúr, a paraszti sorból felemelkedő, polgári cicává vált Kormos, és végül Cicó, a mostani macskám, aki valószínűleg hányattatott kölyökkort élt meg, mert bizalmatlan, félénk, és minden zajra összerezzen, még enni is alig mer néha, pedig már öt éve él nálunk. Persze milyen is legyen egy pszichiáter macskája?

Tavaly télen azonban sok minden megváltozott az életünkben. Egy zimankós februári délután a szokásos sétámra indultam. Néhány utcával arrébb, egy szép ház kapuja előtt egy összegömbölyödött, viszonylag nagy, rövid szőrű kutyus feküdt. Kissé lesoványodott teste remegett a jeges hidegben, és tekintetével alulról, szomorúan követte a lépteimet. Én próbáltam közeledni hozzá, de erre még jobban összehúzta magát, orrát a lábai alá dugta. Hazasiettem, és riasztottam a családot: találtam egy megmenteni való kutyust, ázik-fázik, éhes és nagyon aranyos! Mondanom sem kell, a kislányom és a fiam azonnal a befogadás mikéntjéről kezdett álmodozni, a férjem, akinek régen már voltak kutyusai, inkább az állat helyzetének tisztázása és az átmeneti segítségadás mellett voksolt, én pedig nem is gondolkodtam, csak a maradék ételeket raktam össze, hogy megetethessük az újdonsült pártfogoltat. Zsömi teli hassal már barátkozóbb lett, és az egész családot levette a lábáról. Én azonban tartottam magam: nekünk cicánk van, elfoglaltak vagyunk, nincs időnk egy kutyára, mert ugye az más, mint egy cicus, és különben is, már csak ez hiányozna. Zsöminek gondos gazdákat találtunk, de a velünk töltött pár nap bennem is elindított valamit. Egy addig még ismeretlen és új érzést tapasztaltam meg, amire a kutyások mindig utalnak, ha beszélsz velük a kutya odaadó és feltétlen szeretetéről. Hozzáteszem, húszéves macskatartási tapasztalatom azt mondatja velem, hogy a cicák esetében is kialakul az állat és a gazda között egy külső megfigyelő számára nehezebben érzékelhető érzelmi szál, ami összeköti őket és a kommunikáció alapját képezi.

Egy szó, mint száz: végül ráálltam arra, hogy legyen egy kutyánk. Abban mindannyian egyetértettünk, hogy fiatal és mentett kutyust fogadunk be, és abban is, hogy mindannyian foglalkozni fogunk vele (ez utóbbiról sajnos nem írattam alá semmiféle szerződést a családtagjaimmal). Interneten meg is találtuk a nekünk való ebet, Ubult, akit hosszas örökbefogadási procedúra után tudhattunk a magunkénak. A kutya fenekestül felfordította addigi életünket – főleg az enyémet –, és legnagyobb csodálatomra, terápiás hatással lett Cicóra is. A láthatóan féltékeny macska, akit addig csak kivételesen lehetett megsimogatni, egyre többször igényelte a törődést, és fél év távolságtartás után a kutyussal is barátkozni kezdett. Számomra csodálatos élménnyé vált a két kis állattal való foglalkozás, és mára már egyre többször tudom és értem, hogy mit szeretnének, vagy mi esne jól nekik. Az is érdekes tapasztalat, hogy ők is pontosan érzik, mikor nem szabad zavarniuk nyaldosással, nyávogással, és mikor jön el a simizés vagy a séta ideje. Pedig nem beszélünk túl sokat.

És hogy miért írtam le mindezt? Azért, mert a kutyázás nagyon sok mindenre ráirányította a figyelmemet az emberekkel kapcsolatban, akikkel nap mint nap foglalkozom. Azon kezdtem gondolkodni, vajon miért van az, hogy a kutyustól minden áldott nap megszűnni nem akaró odafigyelést és általunk szeretetnek nevezett ragaszkodást kapunk, még akkor is, ha nem szolgáltunk rá. Vajon miért érezzük úgy, hogy ezt vissza is szeretnénk adni neki, és hidegben, éhesen vagy fáradtan is elvisszük sétálni, és elkészítjük a vacsoráját? Mi az oka annak, hogy beszéd nélkül is remekül tudunk kommunikálni vele, és ez egy idő után természetessé válik? Sőt, továbbmegyek: egy kutyával vagy macskával eljuthatunk abba a szavak nélküli világba, ahol két élőlény, csupán az egymásra való odafigyeléssel képes tökéletes harmóniát teremteni. A beszéd, amely kétségtelenül a kommunikáció (talán) legfejlettebb formája, sokszor csak ront a helyzeten. Néha tényleg meg sem kéne szólalnunk, legalábbis bizonyos helyzetekben. Éreznünk kellene azt, hogy mikor fejez ki mindennél többet a hallgatásunk vagy a tekintetünk, és azt is, hogy egy másik ember mikor vár szavakat tőlünk. A kutyám most is a lábam elé gömbölyödött, és néz, mintha tudná, hogy róla írok, a cica pedig a gépem mögött, az asztal közepén fekszik, és füleivel jelzi néha, hogy figyel. Mindkettő érzi, hogy szeretem, én pedig hálás ragaszkodást kapok tőlük. Vajon nem valami hasonlót szeretnénk érezni és éreztetni a szeretetkapcsolatainkban, nem az lenne a legmegnyugtatóbb üzenet egymás között, hogy „hé, itt vagyok, számíthatsz rám, mert szeretlek”?

Amikor készültem ennek a könyvnek a megírására, hosszú ideig a mondanivalóm szemszögéből figyeltem az embereket, sőt a saját kapcsolataimat is. Mivel ez a munkám, nem volt nehéz átirányítani a figyelmemet a hagyományos orvosi munkától kissé eltérő irányba. Hogy nem is annyira eltérő, arra én régen rájöttem már, hiszen a pszichiátria nem az a szakterület, ahol ki lehetne hagyni a páciens környezeti hatásait, családját és barátait a „játékból”. Míg egy sebész számára egy-két konzultációt követően a műtőben már csak a vágandó terület marad látható a páciensből, addig nálam ez a folyamat éppen ellentétesen zajlik: a tünetek és panaszok mögött szép lassan egy egész életet kell megismernem ahhoz, hogy a leghatékonyabb tudjak lenni. Ez az éppen vizsgált „élet” pedig már gyakran el van rontva, és legtöbbször maga a beteg rontotta el. Hogy ez mit jelent? Ha feltesszük ezt a kérdést, a legtöbben a magánélettel kapcsolatos rossz döntéseikről, felbomlott vagy kihűlt házasságukról, sikertelen próbálkozásaikról fognak beszélni. Nap mint nap hallom a rendelőben: „ha még egyszer kezdhetném, másképp csinálnám”, vagy „ha a mai eszemmel dönthetnék…”. Csakhogy nem kezdheted újra, és már nem dönthetsz a mai eszeddel! Az élet nem egy laboratóriumi kísérlet, ahol újból és újból nekiállhatsz a hipotézis igazolásának. Itt a dolog egyszeri és megismételhetetlen, és csak a végén derül ki, hogy működött-e vagy sem. Sokan azt gondolják, hogy a döntéseiken múlik minden, pedig egy frászt. A döntés, legyen az bármi, kijelöl egy utat, ám azt, hogy azon miképp haladsz végig, már nem határozza meg, és neked kell rájönnöd, hogy kikkel és miképpen akarsz előrejutni, kiknek és miképpen tudsz fontossá válni, és kik azok, akik fontosak neked. Mert egy idő után rájössz, hogy csak az számít, hogy kik vannak körülötted, semmi más. Boldog leszel, ha van egy társad, van családod és vannak barátaid vagy egy hű kutyád, de a boldogtalanság fog odavágni, ha emészt a magány, és a halott kapcsolataid emlékén keseregsz. Egy rossz kapcsolat pedig legalább ennyire pusztító: a lelket és a testet is tönkreteszi. Aki „elrontotta”, utólag már mind tudja, hogyan kellett volna másképp csinálni. Üti a fejét a falba, mert rájön, hogy nem is lett volna olyan nehéz, csak időben kellett volna „megmondani”, „váltani”, „kilépni”, „elkezdeni”, és másképp kellett volna „beszélni”, „elmondani”, „szeretni”. Abban a bizonyos „elrontási” folyamatban szinte mindig ugyanazok a hibák bukkannak elő: megkésett döntések, ki- vagy el nem mondott érzések és a rossz kommunikáció.

Életünk nagy részében nem az számít, hogy éppen mi történik velünk, hanem az, hogy hogyan reagálunk a történésekre. Nem az határozza meg a másik emberrel való viszonyunkat, hogy milyen érzéseink keletkeznek, hanem az, hogy mit kezdünk ezekkel az érzésekkel, hogyan mondjuk el, hogyan kezeljük őket. Hiszen a másik erre fog reagálni, neki is az számít, amit megérez abból, amit mondunk vagy teszünk. És ebben a folyamatban a férfi és a nő nagyon is különbözik egymástól. A nő beszél, a férfi hallgat. A nő kérdez, a férfi válaszol, de a nő nem azt hallja, amit a férfi mond. A nő érez, a férfi ért. De ha nem ugyanazt érzik és értik, akkor félresiklik minden, és a legjobb akarat ellenére is működésképtelen lesz a kapcsolat. Vagyis nem az a lényeg, hogy miről beszélgetünk, hanem az, hogy hogyan.