Durica Katarina

Szökés Egyiptomba

Jaffa Kiadó

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

Impresszum

1. FEJEZET

Nagy meleg volt a kávézóban, mégsem vettem le a zakómat. Drága darab volt, és önbizalmat adott. A szerelmem ott ült velem szemben, stílusos frizurával, mosolygott – és hazudott. A nagy felismerés és az átvirrasztott éjszakák után már nem éreztem semmit, pedig pár nappal a találkozó előtt még úgy képzeltem, hogy a Cola Light üvegét az asztalnak csapom, és az egyik szilánkkal darabokra szaggatom az arcát. A sikereiről beszélt, a frankfurti üzleteiről, mindenről, ami az eszébe jutott, csak az eltitkolt feleségéről nem. A monológja alatt észrevettem, hogy fekete a körme alatt. Nem tudtam levenni róla a szemem. Koszos a mutatóujja körme. A szőke nő mocska volt alatta. A szőke nő bugyija és a szerelmem benne matató keze járt a fejemben.

Odalépett az asztalunkhoz a pincér, mesterkélten udvariaskodott, hogy hozhat-e még egy pohár üdítőt.

– Egy pohár ásványvizet kérek – válaszoltam gyorsan, hogy mihamarabb eltakarodjon az asztalunktól, hadd maradjunk kettesben, és Zoli mondhasson végre valami olyat, amitől megértem vagy elfogadom a helyzetet. Arra vártam, hogy helyére kerüljön a sok puzzle-darab, hogy hazudjon nagyobbat, mentegetőzzön, magyarázkodjon. Ehelyett csak ült bambán, és az ingujját igazgatta.

– Szénsavasat vagy menteset? – kérdezett vissza a pincér.

Értetlenkedett, én meg a pokolba kívántam őt az ásványvizével együtt. Mintha nem lenne mindegy. Mintha az a pár extra buborék bármin is változtatni tudna.

– Menteset – feleltem, de még mindig nem tágított.

– És az úrnak?

– Köszönöm, én nem kérek – válaszolta Zoli.

– Esetleg desszertet? – tudakolta a pincér mosolyogva, én pedig kihúztam magam, és nagyon csúnyán bámultam rá. Észrevehette a dühömet, mert mielőtt bármit is szóltam volna, sarkon fordult, és eliszkolt.

Ültünk csöndben egymással szemben, a kávézó utcára néző üvegfalán keresztül láttuk, ahogyan egy férfi megérkezett az autójához, és bosszankodva felfedezte, hogy kerékbilincset tettek a kocsijára. Dühöngött, tehetetlenségében belerúgott párszor, majd a telefonjával bíbelődött.

– Sajnálom – törte meg a csöndet Zoli. Aztán intett a pincérnek, és kérte a számlát. – Sajnálom az egészet. Hazaviszlek – mondta. Szó nélkül ballagtunk az autójához.

Nagyon fáradt voltam, előző este hajnalig tépelődtem, nem hittem el, hogy ezt tette velem. Nehéz volt járni, a lábamban fájtak az inak, izmok, szorított a magas sarkú, de tartottam magam, nem akartam, hogy lássa, mennyire szét vagyok esve.

– Puccos férfi a maga barátja! – szólt oda a szomszéd néni, miután kiszálltam a koromfekete Lexusból.

– Az, csak kár, hogy nem az én barátom, hanem valaki másé – válaszoltam.

A szomszéd néni úgy tett, mintha nem értené vagy nem hallaná, mit mondok, mosolygott, és söpört tovább.

A plafont bámultam napokig, képtelen voltam más tevékenységre a ki- és belélegzésen túl. Aztán csak járkáltam a lakásban, óránként levettem a polcról egy-egy könyvet, hogy elolvassam, és addig is másra koncentráljak. Az ágyam mellett vaskos kötetekben halmozódtak fel a világirodalom végtelenül hosszú történetei. A mobilom sorra jelezte a barátaim nevét, aztán pár nap múlva átállítottam csendes üzemmódra. Nem tudtam, hogy mit kezdjek magammal, sem azt, hogy hol, és már azt sem, hogy kivel.

A bölcsészkaron végeztem, több ezer társammal együtt nekem sem ment egyszerűen a munkavadászat. Művészettörténetet tanultam, ami nem sok praktikus készséggel gazdagított, ha nem számítom annak Botticelli karakterisztikus jeleinek és a huszadik században újra felbukkanó Tiziano-jelképeknek a felismerését. Túl sokan voltunk, a csoporttársaim nagy része kávézókban és szállodákban kötött ki pincérként, néhányan gyakornokok lettek a legnagyobb galériákban. Az utóbbi azt jelentette, hogy éjt nappallá téve dolgoztak abban a reményben, hogy egyszer majd őket is felveszik állásba. Több év távlatából látom, hogy senkit sem vesznek fel. Akadtak, akik több hónapig, de olyanok is, akik évekig dolgoztak teljesen ingyen, és még velük éreztették azt, hogy milyen szerencsések, és hogy hálásnak kellene lenniük, amiért ilyen fontos helyen robotolhatnak.

Eszembe jutott a jolly joker megoldás: amikor nem mennek jól az otthoni dolgok, össze kell pakolni, és külföldre kell menni. Pár évvel korábban több hónapos álláskeresés után én is feladtam a reményt, hogy normális munkát találhatok, és kiköltöztem Angliába.

Tartalmas munkáról ott sem volt szó, de azzal biztattam magam, hogy a ropogós font hasznosabb, mint otthon a lapokban bekarikázgatni az álláshirdetéseket. Felszolgáltam, elkényeztetett gyerekekre vigyáztam, kutyát sétáltattam, és volt olyan időszak is, hogy mozit takarítottam éjszaka. Utóbbi rendkívül megterhelő volt, főleg az én bölcsészkari, könyvtárhoz szokott testemnek. Az utolsó film után, éjfélkor kezdődött a műszak, és nyolc mozitermet kellett fényesre pucolni reggelig, plusz hozzá tartozott a női és férfimosdó tisztítása is. Karikás szemmel, mackónadrágban porszívóztam a popcornkupacokat, kapartam az ülések alól a rágót, mert gyakran tartottak szúrópróbaszerű ellenőrzést, és sikáltam a WC-t. A premier utáni takarítás volt a legelviselhetetlenebb. Akkor mutatták be az új Batman-filmet, és kijött a sokadik James Bond is. Felváltva dolgoztunk két kelet-európai lánnyal.

A premierek előtti héten nagy viták, ajtócsapkodások és érzelmi zsarolások folytak, hogy ki vállalja a premier szombatját. Ilyenkor ötször nagyobb volt a káosz a mozitermekben, és több órával hosszabb volt a takarítás. Az első nap reggel nyolcig öt moziteremmel végeztem. Kétségbeesve futottam végig a maradék termeken, a látványos rendetlenséget eltakarítottam, néhány popcornkupacot a szó legszorosabb értelmében a szőnyeg alá sepertem. Meg is volt az eredménye: „Rossz, rossz Karolina” rázta a fejét Ajkut, a libanoni főnök. Ő is papírok és munkavállalói engedély nélkül élt és dolgozott Angliában, pontosabban dolgoztatott. Menekült státusza volt, bibircsókos orra és hónaljszaga minden napszakban. Ő felügyelte a mi munkánkat, rázta a fejét, és közben a kulcscsomójára erősített lézerrel mutogatott a kihagyott részekre.

Az angliai rabszolgasors után sikerült egy közepesen unalmas munkát találnom itthon.

De most ismét az utazást fontolgattam, amikor az egyik barátomtól kaptam egy fülest.

– Művészettörténészt keres egy profi utazási iroda, csupa értelmes klienssel. Remekül fizetnek, legalább hallgasd meg, mit kínálnak! – biztatott.

Pár nappal a kínos kávéházi szakítás után már aranyszandálkában tipegtem felfelé a belvárosban egy trendi üvegépület lépcsőjén. Az utazási iroda fejvadásza többször hívott a tél folyamán, akkor hallani sem akartam a külföldi nyári munkáról, de azóta minden megváltozott. Beléptem az irodába, a nyári szezon ügyintézője idétlen csíkos pulóverben fogadott. Kérdezés nélkül belevágtam.

– Mindegy, hogy hová, minél messzebb, minél tovább, minél gyorsabban!

– Egyiptom? Lehet? – kérdezett vissza, és a szeme sarkából láttam, hogy örül a döntésemnek.

– Nincs valami távolabbi ország?

– Jelenleg csak itt van szabad pozíciónk – mondta, majd előhúzta a szerződéseket, és nemsokára küldte is a repülőjegyet.

Felmondtam a munkahelyemen, és a barátaimat meghívtam egy búcsúvacsorára. Egy-két nappal az indulás előtt megvettem a szúnyogriasztó krémeket és spray-ket, a rovar- és a skorpióriasztó karkötőt. Tudtam, egyik sem lehet olyan hatékony, mint a marketingje, de ha naponta hárommal kevesebb fertőzést terjesztő bogár próbál majd rajtam landolni, már akkor megérte.

Átjött Anna, leült a kanapéra, nézett maga elé, nem bátorított, de nem is próbált lebeszélni. A számítógépem elé ült, beírta a keresőbe, hogy „Egyiptom + politika + biztonság”, és csak a fejét csóválta.

– Egy csomó ember esett merényletek áldozatául a napokban. Veszélyes most oda menni. Bármit felrobbanthatnak! – mondta, de inkább csak konstatálta, mintsem befolyásolni akart volna. Rendeltünk egy pizzát, kinyitottunk egy üveg bort, ami még valamilyen buli után maradt meg. Nem érzelgősködtünk, de a második pohár után Anna megjegyezte, hogy bátor vagyok. Nem válaszoltam, ő sem fűzött hozzá semmit, le sem sminkeltünk, úgy feküdtünk le. Mire kihozta a futár a pizzát, már mindketten aludtunk.

Elintéztem, lezártam, befizettem, postáztam, válaszoltam, átirányítottam mindent. Majdnem mindent. Becsomagoltam több doboz láz- és fájdalomcsillapítót, sebtapaszt, zseblámpát. Az összes létező védőoltást megkaptam, a hőség és a gyomorbántalmak ellen felszerelkeztem. Mindeközben bonyolítottam a legnagyobb feladatot: lakásból kiköltözni, és átdobozolni az életemet egy másik városba. Kóválygott a fejem a sok szervezéstől.

Egyszer megtetszett egy francia férfi, aki mindig úton volt. Egy nagy multinak dolgozott Afrikában és Ázsiában. A reklámügynökségnél ismerkedtünk meg, ahol az unalmas munkámat végeztem. Fabien elegáns volt, és – mint említettem – francia. Nekem nem is kellett több, de mielőtt bármi történt volna, ő kénytelen volt odébbállni. Az informatikai cég pár hónapos missziókra küldte olyan országokba, amelyekben nem volt mobilhálózat, azzal a céllal, hogy pár helyi informatikussal és műszakissal dolgozzák ki a rendszert. Jellemzően óceánparti bódékban dolgozott, amelyek kábelekkel és kiszuperált európai számítógépekkel voltak teli. Egy-egy küldetése maximum két hónapig tartott, azután átirányították a következő állomáshelyre. Egy bőröndbe belefért az egész élete. Három pár lábbelije volt: egy elegáns fekete, egy sportcipő és egy pár strandpapucs. Ha valamelyik elkopott közülük, odaajándékozta egy helyi rászorulónak, és vett egy másikat. Ha egy könyvet kiolvasott, továbbadta. Pár inge volt, egy farmerja, a kofferjében csak a legszükségesebb dolgok. Nem gyűjtött semmit, nem tette el emlékbe a mozijegyeket. Fényképeket is ritkán készített, azt mondta, a leglényegesebb helyeket, embereket és eseményeket úgysem felejti el.

Ott ültem a lakásomban a temérdek doboz, könyv, zacskó között, a szoba közepén kupacokban álltak a nemrég még divatosnak és trendinek számító, régi ruháim. Az alig használt laptophátizsákom, ami az iPad megjelenésével teljesen fölöslegessé vált, a tűzpiros koktélruhám, ami csak egyszer volt rajtam, egy elhibázott éjszakán. A kamaszkori levelezésem egy nagy ikeás dobozba pakolva az erkélyajtó előtt, és még sok fölösleges kacat. Már csak pár nap volt hátra, hogy a múltamat kulcsra zárjam. Azon a héten repültem Egyiptomba, hogy aztán heteken át ott sírjam nedvesre a párnám.

Így dolgoztam idegenvezetőként azon a nyáron, amikor Mubarakot sokadszorra újraválasztották. Anyám zokogott a reptéren, az esti híradók a véletlenszerű robbantgatásokról szóltak. Sikítozó turisták, felkészületlen diplomaták, kendővel eltakart arcú tizenéves egyiptomiak képei szerepeltek a címlapokon, én mégis elindultam. Elhagytam az ismerős otthont, hogy utána csupa ismerőset és otthonosat keressek abban, amit épp az idegensége, a mássága miatt választottam.

Az országról annyit tudtam, amennyit a Wikipédián és az útikönyvekben elolvastam. Ez az egyik legnépesebb ország Afrikában. A becsült népesség nyolcvanmillió, de ezt senki sem tudja biztosan. Ahány kézikönyv, annyi adat. Kairó lakosságát huszonötmillióra tippelik, de nyugodtan lehet jóval több is. Az országban a személyazonossági nélkül élők száma óriási. Többségük a Nílus partján és deltájában él, ez a negyvenezer négyzetkilométernyi terület közel fél Magyarország méretű. Egyiptom többi részét a Szahara teszi ki, ahol a homokon, pár kósza tevén és a beduinokon kívül nem sok élőlény akad. Csapadék átlagban kettő-öt milliméternyi hullik évente – ezt még elképzelnem is nehéz volt. Szinte sosem esik, a forrósság viszont állandó. Az arab országok közül Egyiptomban a leggyorsabb a népességnövekedés, ami óriási problémát okoz az élelmiszer-ellátásban, és a társadalmi feszültségek egy része is erre vezethető vissza – írták az útikönyvek. Az lakosság fele írástudatlan, szinte mindenki muszlim, a maradék kopt keresztény. Bár nem túl gazdag ország, évente több mint száz film készül, van egy új stúdiónegyed is, amelyet „a Kelet Hollywoodjának” neveznek. Szappanoperák tucatjait gyártják, ők látják el szerelmes történeteikkel a szomszédos országokat is.

Keftát és bárányból készült kebabot eszem majd, kézzel mártogatom a kenyeret a gyógynövényes mártásokba, baklavát csemegézem, és korallzátonyokon búvárkodom. Örültem az útnak: végre kiesem a kelet-európai realitásból. Eldöntöttem, hogy többé nem leszek hajlandó elherdálni az energiámat, érzéseimet és álmaimat. Elhatároztam, hogy nem szórom szét részörömökre, részmegoldásokra, részsikerekre magamat. Nem leszek citrompótló! Nem leszek egy hazug házas férfi sokadik szeretője! Fiatal vagyok, alig ötvenöt kiló, irány Egyiptom! Titkon tetszett a gondolat, hogy meglepődik majd, ha megtudja, milyen egzotikus helyen töltöm a nyaram. Bevásároltam dekoltázst takaró kendőkből és 50 faktoros naptejekből, vettem egy divatos szalmakalapot, egy kis noteszt naplónak, és becipzáraztam a piacon vásárolt kofferem. Az angol beteg és az Arábiai Lawrence filmkockái kavarogtak a fejemben.

2. FEJEZET

A charterjáraton alig volt utas. A szezon elején még csak szállingóztak a turisták. Az utazási irodák a főszezonra, vagyis az iskolai szünetre fókuszáltak, engem azért küldtek korábban, hogy intézzek el mindent, és az idény első hetére a futószalag készen álljon. A gépen az egész sorban egyedül ültem, lerúgtam a cipőm, kinyújtottam a lábam, és kikapcsoltam a telefonom. Meztelen talpamat masszíroztam a puha szőnyegen, oda-vissza húzogattam, és próbáltam ellazulni. Az egyiptomi légiutas-kísérők mind férfiak voltak, többször is megkérdezték, mit hozhatnak, és én minden egyes alkalommal kértem valamit.

– Munka vagy nyaralás? – kérdezősködött az egyik, miközben dzsúszt töltött a poharamba, és a lábamat bámulta.

– Munka – válaszoltam.

– Egy fiatal nőnek Kairóban nem lesz egyszerű – mondta amolyan beszélgetéskezdeményező hanglejtéssel.

– Majd meglátjuk – próbáltam rövidre zárni.

A poharam megtelt, a steward mégsem tágított.

– Mégis, miféle munka? – kíváncsiskodott tovább.

– Idegenvezető leszek.

– Merrefelé fogsz dolgozni? Sok barátom dolgozik Hurghadában, Sharm el-Sheikhben… Ha megadod a számod, összefuthatunk a szabadnapomon.

Csak hümmögtem valamit, és mellébeszéltem, hogy még egyiptomi számom sincs, és különben is van barátom. Hazudtam, hogy lerázzam.

– Nagyon szerencsés fickó lehet! – sóhajtott fel, és elsomfordált.

Nem volt tolakodó, sem durva, a világ legtermészetesebb dolgaként kérte el a számomat, és fogadta a visszautasítást. „Vigyázz az arab férfiakkal! Arab nőkkel nincs szex, ezért boldog-boldogtalant leszólítanak. Mindegy nekik, hogy öreg, fiatal, sovány vagy kövér, ha punci, akkor az már elég nekik” – osztogattak jó tanácsokat az indulás előtt az otthoni barátaim, akiknek annyi volt az arab világról szóló ismeretük, amennyit egy hét alatt egy all inclusive szállodában megtapasztaltak.

Ekkor még nem tudtam, hogy ezt a kis párbeszédet nem kevés alkalommal fogom eljátszani és hallani nyáron, a leghétköznapibb szituációkban. Azt sem tudtam, milyen sokszor látom majd, hogy a fiatal lánynak a pincér belesúgja a fülébe: „A férjed nagyon szerencsés férfi!”, miközben az a gyerekek után szaladgál. A nők ilyenkor mind elmosolyodnak, és pár percre megfeledkeznek érzelemmentessé vált kapcsolatukról. Ekkor még nem sejtettem, hogy éppen a női szexturizmus egyik fellegvára felé repülök, ahol olcsó klisébókokat variálnak a helyi férfiak.

A másik frázis, amitől hanyatt estek az európai nők, hogy az egyiptomi férfiak, meglátva egy fiatal lányt az anyjával, mindig megkérdezték: „A nővéred?” Ilyenkor az anyuka rossz angoltudással szinte kötelezően magyarázni kezdte, hogy: „Ugyan már, én vagyok a mama…”, a helyi szoknyavadász pedig értetlenkedett, játszotta a színházat, hogy ő ezt nem hiszi el, még hogy egy ilyen fiatalos nőnek ekkora gyereke legyen…

Mindezek megtapasztalása előtt tehát hátradőltem a repülőn az ülésemben, és elégedetten mosolyogtam. A kezdeti kételyeim elszálltak, biztos voltam benne, hogy az egyiptomi kaland jót tesz majd az önbizalmamnak. Az ablak tükrében nézegettem magam, borzongva vettem észre az óriási karikákat a szemem alatt. Közben megpillantottam a piramisokat. A pilóta kicsit megbillentette a gépet, örültek a turisták, kristálytisztán lehetett látni a három tökéletes gúlaformát. Meseszép látványt nyújtott, ahogy a gízai piramisok beleolvadtak a sárga homokrengetegbe.

A landolás után a kairói reptéren óriási zűrzavar fogadott. Rengeteg ember, kaftános arabok, csadorba öltözött nők csoportjai, elegáns öltönyös nyugati üzletemberek, elveszett turisták hömpölygése. Az útlevelembe pecsételtek egy turistavízumot; a munkavállalási engedélyt megkapom még az első napokban, ígérte utazási irodám koordinátora. A reptéri kiszolgáló személyzet feltűnően csak férfiakból állt, ők kezelték a repülőjegyeket, az útleveleket, ők voltak a takarítók is. Ekkor még furcsa volt, hogy női személyzettel nem találkoztam.

Egyszer csak egy imaterem mellett találtam magam, előtte kupacokba hányva sok férfi cipő. Kis táblán jelezték, hogy ez a reptéri minimecset. Bekukucskálni akkor még nem volt merszem, de pár nappal az érkezésem után már összeszedtem a bátorságom, és meglátogattam az Amr Ibn Al-’Asz mecsetet az egyetemen készült jegyzeteimmel. Ez az érzés meghatározta az egész utamat: tolakodtam, nyújtogattam a nyakam, szemtelenül kérdezősködtem, és fotóztam. Így próbáltam elnyomni a kisvárosból hozott „neked ehhez semmi közöd, nem neked való” kezdetű, gyerekkorom óta belém sulykolt frázisokat és értelmetlen életigazságokat. Nagyanyám szomszédja pár hónappal később megkérdezte a liftajtóban:

– Járnak-e ott vasárnap templomba?

– Nem templomba, hanem mecsetbe… – keztem bele a magyarázatba.

– De vasárnap járnak?

– Náluk nem a vasárnap, hanem a péntek az ünnepnap – próbáltam befejezni a mondatom.

– Ó, milyen emberek azok, akik nem járnak vasárnap templomba! – húzta fel szemrehányóan a szemöldökét a néni, és megigazította dauerolt drótkefehaját.

Ez az a magatartás, ami néha önmagában is elég lett volna ahhoz, hogy az országból való elutazhatnékom feltámadjon. Gyerekkorom óta elvágytam. A poros kisvárosban, ahol felnőttem, semmi idilli nem volt. Vasárnaptól szerdáig a lestrapált nők arról beszéltek, hogy mit főztek vasárnap ebédre, szerdától pedig arról, hogy mit fognak a következőre. Pedig mindig ugyanazt főzték, tyúkhúslevest és rántott húst. Télen savanyú uborkával, nyáron paradicsomsalátával. A rosszindulatú pletykák mellett tartalmas dolgokról nem igazán esett szó. Este hétkor mindenki megnézte az épp aktuális sorozatot, közben a függöny mögül figyelték, hogy a szomszéd mikor érkezik haza, és milyen ruhát visel. A paradicsompalántákkal teli kisvárosban senki sem foglalkozott művészettel, politikával vagy közügyekkel. Családom nagyobb része és a tanáraim szinte kivétel nélkül mind közömbösek voltak a külvilág iránt. Monoton és visszataszító hétköznapi létük ébresztett rá engem arra, hogy pont olyat nem szeretnék. Addig a könyveim világában éltem, rengeteget olvastam, Dumas regényeitől a kortárs irodalomig. Most pedig, hogy egy újabb balszerencsés magánéleti fordulattól lendületet kaptam, végre nekiindultam egy új világ felfedezésének.

Ötven körüli sofőr várt „Ms. Karolina” táblával a kezében. Magasra tartotta, gondoltam is, ha a gép landolása óta úgy állt ott, mint egy oszlop, a keze elzsibbadhatott, és gondban lesz, amikor majd a kormányt kell forgatnia.

– Légy üdvözölve Egyiptomban! Helló, én Mohamed vagyok, és elviszlek a szállodába! – mondta tört angolsággal, majd kezet nyújtott, és elvette a csomagjaimat.