Láng Benedek

A Rohonci kód

Egy történelmi rejtély nyomában

Jaffa Kiadó

Tartalom

1  Bevezetés

2  A kincskereső könyvügynök öröksége

3  A kódex megfejtésére tett kísérletek

4  A nyomozás megkezdődik

5  A kódex képei

6  Titkosírások Nyugat-Európában és Magyarországon

7  Rejtjelek megfejtése

8  Lassú és gyors írások

9  A világ felosztása: mesterséges írások, angyali nyelvek és kódok

10  A kódfejtés módszerei

11  Megfejtés helyett

Függelék

Impresszum

Szüleimnek,

Mártának,

Kristófnak és Flórának

1

Bevezetés

SENKI ÁLTAL NEM OLVASOTT KÖNYVEK

Egy nyomozás sikere többnyire azon múlik, mennyire sikerül szóra bírni a tárgyakat. Sajnos azonban a tárgyak némák, nem bocsátkoznak társalgásba a nyomozóval. Pedig mi sem volna kívánatosabb, mint ha a gyilkos fegyver az elkövetőre vallana, a kábítószer beárulná a terjesztőjét, nem is beszélve arról a beláthatatlan társadalmi perspektíváról, amelyet az nyitna, ha a pénz megmondaná, tisztes munkából vagy korrupcióból származik-e.

A könyvek is némák. Ez azonban ritkán okoz problémát, mert általában jól ismerjük a szerzőt, vagy a jogdíjakat felvevő családtagot, aki szívesen szolgál felvilágosítással a könyv keletkezési körülményeit, tartalmát és céljait illetően. Nehezebb a helyzet, ha nem ismerjük a könyv szerzőjét. A 17. század első évtizedeiben német nyelvterületen rövid kiáltványok jelentek meg, amelyek a rejtélyes rózsakeresztes testvériségről adtak hírt, de senki nem tudta, ki írta őket, és hogy vajon viccelt vagy komolyan beszélt, amikor azt állította, léteznek nagy hatalmú rózsakeresztes csoportosulások, amelyek a tudomány megreformálását és az emberiség megsegítését tűzték ki célul. Ám még ebben az esetben is sikerült legalább a szövegek tartalmát azonosítani, még ha célját és szerzőjét nem is.

De mi a helyzet azokkal a könyvekkel, amelyeknek még a tartalmát sem ismerjük? Azokkal a réges-régi írásokkal, amelyek betűit valaha fejlett kultúrák olvasták, mára azonban elfeledtünk őket, azokkal a nem is olyan régi titkosírásokkal, amelyeket szándékosan titkosítottak különös karakterek vagy egyszerű számok sorozatává, és azokkal az űrből jövő üzenetekkel, amelyeknél nehéz eldönteni, vajon egy értelmes intelligencia társalgási próbálkozásai vagy a világűr háttérzajának eredményei?

Ilyenkor hívják segítségül a szakembert, aki a maga történeti, filológiai, matematikai és informatikai eszközeivel nyomoz. Gyakran nem is egy, hanem egy egész csoport történész, nyelvész, matematikus dolgozik efféle kérdéseken párhuzamosan, szerte a világban, hogy néha összegyűljenek egy konferencia keretében, és ott egymással megosszák vagy egymás elől eltitkolják eredményeiket.

Megesik – ahogyan a mezopotámiai ékírással, az egyiptomi hieroglifákkal, a „lineáris B” néven ismert korai görög írással vagy a maja hieroglifákkal történt –, hogy többgenerációnyi kutató sok évtizedes munkája vezet csak eredményre. Amikor egy ilyen régi írást végre sikerül szóra bírni, teljesen új világok tárulnak fel, letűnt kultúrák, elfeledett népek története és vallása bontakozik ki néhány, krikszkraksszal teleírt papirusz, kő- vagy agyagdarabból.

Néha azonban a kitartó történeti nyomozás sem elegendő. A knósszoszi kultúra lineáris A írását, a phaisztoszi korongot vagy a Húsvét-szigeten használt cápafoggal karcolt rongo-rongo írást máig nem sikerült megfejteni, mint ahogy egy sor modern kori kódot vagy a rejtélyes fürdőző nőalakokat tartalmazó Voynich-kéziratot sem. A sikertelen megfejtés okozta frusztrációnál csak az rosszabb, amikor a csalódott szakemberen elhatalmasodik a kínzó érzés, vajon joggal bízik-e abban, hogy a megfejteni kívánt írásnak egyáltalán van értelme. Nem verték-e át, nem díszítőelemeket vél-e ősi írásnak, vagy nem holmi csalás áldozata-e, nem puszta rosszindulatú blöffre pazarolja-e az idejét? A tartalom megfejtése szorosan összefügg a cél helyes azonosításával: vajon értelmes üzenetet kódolt a szerző, vagy értelmetlen jelsorozatával pusztán a kortársakat vagy a jövőt kívánta megtéveszteni, és egy írást rejtélyesnek, és ezáltal értékesnek feltüntetni. Ilyenkor a történész különleges matematikai-statisztikai módszereket hív segítségül, és igyekszik megvizsgálni, vajon a jelsorozat véletlenszerűen lett-e a papírra vetve. Az ilyen vállalkozás azonban rendkívül bizonytalan és kockázatos. Persze minden erőfeszítést feleslegessé tenne, ha az adott kő, papirusz vagy könyv, amely az írást hordozza, egyszerűen csak elmondaná nekünk, ki, mivel és mit írt rá.

Ugyanakkor még a legelkeserítőbb helyzetekben is elmondhatjuk, hogy a nyomozás a vizsgálatok elvégzése után máshol áll, mint ha el sem kezdődött volna. Az egyiptomi hieroglifák vagy a lineáris B írás megfejtésében a végső lépést megelőzően is születtek hasznos eredmények, amelyekre a később híressé vált megfejtő építkezhetett. A Voynich-kézirat, a phaisztoszi korong vagy a legendás kincs lelőhelyére mutató Beale-kód ugyan ma sem olvasható, de a kutatás az idők során legalább kizárt egy sor megfejtési lehetőséget, azonosított néhány zsákutcát. És nem utolsósorban – eltekintve néhány határozottan megroppant elméjű önjelölt szakértőtől – a nyomozást végző történészek és matematikusok általában úgy érzik, a sikertelen megfejtésből is sokat tanultak, és legalábbis élvezték a kutatást.

Ez a könyv is egy nyomozásról szól, amely egy bizonyos könyv sorsa és tartalma körül folyt éveken át több ország könyvtáraiban. Egy olyan könyv körül, amelyet mindmáig senki nem tud elolvasni. Egy kézzel írt könyv körül, amely meglepően sok jelből (betűből?) meglepően kevés kombinációt (szót?) tartalmaz. Egy gazdagon illusztrált könyv körül, amelynek lapjain mintha Krisztust látnánk megelevenedni egy evangéliumszerű történet szereplőjeként, majd tanítómesterként.

A nyomozás olykor lelkesítő volt, máskor frusztráló. Nem kevés pénzbe került. Miközben folytattam, óhatatlanul a szakértőjévé váltam egy sor tudománytörténeti kérdésnek, elsősorban a titkosírások és a mesterséges nyelvek kora újkori történetének. Ha holnap előáll valaki, és meggyőzően bebizonyítja, hogy puszta blöf volt az egész, akkor sem lesz okom sajnálni a befektetett időt, amelynek majd minden percét élveztem, és amelyből rendkívül sokat tanultam.

EGY MELLŐZÖTT FORRÁS

Mutassuk be mindenekelőtt történetünk főszereplőjét! Neve: Rohonci kódex. Hírnevét különös kettősség jellemzi. A kódex helyet kapott a világtörténelem mindmáig meg nem fejtett írásainak elegáns és megkülönböztetett társaságában a phaisztoszi korong és a lineáris A írás mellett,{1} miközben feltűnése óta komoly szakember szinte nem is foglalkozott vele, vagy ha mégis, erről alig publikált.

A Rohonci kódex a kezeim közt{2}

A Rohonci kódex becsukva{3}

Ez az elhanyagoltság különösen szembeszökő, ha a kódexet összehasonlítjuk egy könyvtársával, a világhírű Voynich-kézirattal. Ez utóbbi azóta tartja izgalomban amatőr írásfejtők, informatikusok és történészek hadait, hogy Wilfrid Michæl Voynich (1865–1930), lengyel antikvárius és könyvkereskedő a huszadik század tízes éveiben – ahogy állította – az olaszországi Villa Mondragonéban a jezsuitáktól megvásárolta. Különös biológiai, csillagászati és fürdőző meztelen nőket ábrázoló rajzai, teljesen érthetetlen struktúrájú írásrendszere a megfejtésén dolgozók egész szubkultúráját hozta létre, akik számos konferencián és e-mail listán tartják a kapcsolatot. A Voynich-kézirat számos tekintetben hasonlít a Rohonci kódexre. Mindkettő titokzatos jelkulccsal íródott, amelynek megfejtése még várat magára. Mindkettő viszonylag hosszú szöveget tartalmaz, és ezzel mintegy felkínálja magát a kódfejtőnek. Mindkettőnél rejtély, hogy titkosírással, kódokkal, mesterséges nyelven vagy valódi nyelven megírt szövegről van-e szó. Mindkettő tartalmaz illusztrációkat, amelyek vagy segítik a megfejtést, vagy éppen ellenkezőleg, összezavarják a kódfejtőt. Mindkettő esetében egyaránt felmerülhet a 16. és a 19. század mint a keletkezés dátuma. Mindkettővel kapcsolatban súlyos a gyanú, hogy blöffel vagy hamisítvánnyal állunk szemben. És amennyiben a gyanú beigazolódik, mindkettőnél továbbra is fennáll a kérdés, hogy ha valaki puszta blöffként hozta létre, vajon ezt a 16. vagy a 19. században tette-e, esetleg valamikor a két időpont között, és egyáltalán mi céllal.

A Voynich-kézirat egy-egy oldala a „botanikai”és a „balneológiai”részből

A számos hasonlóság ellenére azonban van egy jelentős különbség, ez pedig a szakmai érdeklődés foka. Bár mindkét kézirat jelentős amatőr figyelmet vont magára, a Voynich-kéziratot számos szaktörténész és filológus is megvizsgálta, kódrendszerét a második világháború legjobb kódfejtői – köztük a japán katonai kódokat tucatszám feltörő William Friedman (1891–1969){4} – próbálták azonosítani, mintegy fél tucat megbízható szakkönyv foglalkozik megfejtésének történetével és problémáival, és számos internetes oldal és levelezőlista tartja életben az iránta tanúsított érdeklődést.{5} A Rohonci kódex ezzel szemben egy sovány levelezőlistán{6} és néhány kevéssé meggyőző megfejtési kísérleten kívül nem büszkélkedhet jelentős szakirodalommal, sőt még megbízható áttekintéssel sem mindarról, ami pillanatnyilag tudható róla.

Mit is tudunk biztosan erről a forrásról? A kézirat közel 450 oldalas. Az első és az utolsó néhány tucat oldala levált a könyvről, kérdés, milyen sorrendben kellene őket visszailleszteni. Címoldala nincsen. Lapjai papírból vannak – ez ma nem meglepő, de régi kódex lévén lehetnének pergamenlapok is. Tízszer tizenkét centis oldalain átlagosan kilenc-tizennégy sor ismeretlen jelsorozatot, valamint több mint nyolcvan rajzot tartalmaz.

A Rohonci kódex két oldala (91-91a)

Előttünk ismert története 1838-ban kezdődik, ekkor került ugyanis Batthyány Gusztáv könyvtárából harmincezer kötet társaságában a Magyar Tudományos Akadémia gyűjteményébe.{7} E könyvtár székhelye a Batthyány uradalom központja, Rohonc volt (ma: Rechnitz, Ausztria), jobb híján innen kapta a nevét a kódex. Azonban, minthogy a Batthyányk évszázadokon keresztül széles körből gazdagították könyvtárukat, lényegében semmit nem tudhatunk arról, végső soron honnan származik a könyv, így nemcsak a magyarországi, de még a közép-európai eredete is kétséges.

A rejtélyes kódex feltűnése után hamar a tudományos figyelem középpontjába került. A kezdeti lelkesedést azonban, amely szerint értékes ősmagyar írásról van szó, hamar csalódottság, szkepszis és gyanakvás váltotta fel, és a 19. század végi szakmai közélet arra a következtetésre jutott, hogy a kódex semmiképpen nem magyar nyelvemlék, hanem hamisítvány. Ezután „úriember” hosszú ideig nem foglalkozott vele.

HOGYAN KERÜLTEM A KÉPBE?

A Rohonci kódexszel véletlenek különös egymásutánja folytán találkoztam. 2006-ban részt vettem a szokásos évi középkorász-konferencián Kalamazoo-ban. Ez a városka az amerikai középnyugaton található, ahogy a helyiek mondani szokták, a semmi közepén, egy olyan helyen, amelynek a nevét az amerikaiak jelentős része ismeri, anélkül, hogy tudná, maga a helység létezik-e. Pontosan úgy vannak vele, mint a magyarok Mucsaröcsögével. Csak Kalamazoo-ban azért van egy egyetem. Nem túl jelentős egyetem, Michigan államban a negyedik legnagyobb, és hát maga Michigan állam sincs éppen az élmezőnyben az egyetemek nagy rangsorában. Ennek az egyetemnek van néhány tízezer hallgatója, és egy közel akkora könyvtára, mint az összes budapesti könyvtár együttvéve. Magyarországon kétféle ember szokta ismerni Kalamazoo nevét: a kognitív tudósok és a középkorászok. Előbbiek azért, mert komoly kognitív kutatások folynak az egyetemen, utóbbiak pedig azért, mert itt rendezik meg minden évben azt a négy-öt napos konferenciát, amelyen két-háromezer előadás hangzik el, és ahol összesen öt-hatezer középkori kutatásokkal foglalkozó szakember gyűlik össze. Egy ilyen konferencián vettem részt magam is, amikor a szintén nem kicsi könyvvásárban arra lettem figyelmes, hogy egy olvasmányosnak tűnő könyvet árulnak a Voynich-kéziratról. A Voynichról akkor még nem nagyon tudtam, hogy mi lehet, meg aztán tíz dollárt sem volt kedvem kifizetni, úgyhogy annyiban hagytam a dolgot. Nem sokkal később azonban egy kanadai történész barátom szóba hozta a könyvet, és ajánlotta, hogy mivel csak tíz dollárba kerül, ami semmiség, vegyem csak meg én is. Beadtam a derekam, és már a kilencórás, Frankfurtig tartó repülőúton belekezdtem a könyvbe ahelyett, hogy az előttem ülő utas háttámlájába épített képernyőn néztem volna egy jó filmet.

Egy pár héttel később, még mindig a könyvvel a kezemben, de ezúttal egy másik kevéssé ismert helyen, egy Kercaszomor nevű faluban időztem a családommal. Egy arra járó történész kollégám felfigyelt a könyvre, és mellékesen megemlítette, hogy ő is tud egy hasonló jellegű titkosírással lejegyzett kéziratról, amely az általa kutatott Batthyány család könyvtárából származik, és amelyről szintén nem nagyon lehet tudni, hogy micsoda. Azt hiszem, maga is meglepődött, amikor három hónappal később megmondtam neki, hogy a találkozásunk óta eltelt időszakot gyakorlatilag teljes egészében a Rohonci kódexnek szenteltem. A következő időszakban az érdeklődésem hol fellángolt, és akkor heteken keresztül meg akartam fejteni az írást, hol alábbhagyott, és akkor csak általánosságban olvastam a titkosírásokról. Korábbi kutatási témám, a középkori mágikus kéziratok vizsgálata – amely sokak szemében igen szaftos és izgalmas kutatási téma, csak mi mágiatörténészek tudjuk, hogy pont olyan filológiai aprómunka, mint a „Szatmár vármegyei nemesek örökösödési szokásai a 15. század első évtizedében, különös tekintettel a leány-negyedre” című téma – elvesztette varázsát. Ráéreztem, milyen az, amikor az embert nemcsak érdekli a kutatása, hanem valóban meg akar oldani egy rejtélyt. Lelkes voltam, barátaim pedig aggódni kezdtek. Nyugat-európai múzeumokban nézegettem bibliai jelenetábrázolásokat elefántcsont faragványokon és breviáriumokban. Párizsban három hónapon keresztül keresgéltem a Sainte-Geneviève Könyvtárban és a Bibliothèque Nationale-ban gyorsírásokat, rejtjeleket és mesterségesnyelv-tervezeteket, éjszaka pedig a Notre-Dame-tól néhány percre lévő kutatószobámban igyekeztem statisztikai analíziseket és magánhangzóteszteket végezni, amíg a kódex karakterei ugrálni nem kezdtek a szemeim előtt. Olykor csalódott lettem (barátaim megnyugodtak), és úgy éreztem, soha nem fogok rájönni, meg lehet-e fejteni a kódexet, vagy átverés az egész. Ilyenkor arra gondoltam, ha nem tudom is megfejteni, legalább írok róla egy cikket. Aztán született még egy cikk, majd egy angol nyelvű tanulmány egy komoly titkosírás-történeti folyóiratban. Végül megírtam ezt a könyvet, amelyben bemutatom a Rohonci kódex rejtélyét és a körötte folytatott nyomozásomat.

A könyvben nem követem szorosan véve kutatásom időrendjét, mert a budapesti, párizsi, chicagói és vatikáni könyvtárakban párhuzamosan foglalkoztam olyan kérdésekkel, amelyek a nyomozás különböző fázisaihoz tartoznak. Ehelyett igyekeztem egy logikus vázra felépíteni, mit és hogyan derítettem ki. Először azt fogom bemutatni, miért nem gondolom, hogy a kódex puszta átverés eredménye, utána végignézem, ki és hogyan próbálta megfejteni a kódexet a múltban, és megmagyarázom, miért tartok minden korábbi megfejtést légből kapottnak. Ezután elemzem a kódex képeit, amelyek a megfejtés kiindulópontjai lehetnek, majd megvizsgálom, hogy mennyiben illeszkedik a szöveg a múlt titkosírásainak, gyorsírásainak, mesterséges nyelveinek hagyományaiba. Erőfeszítéseket teszek, hogy a rejtélyes jeleket a titkosírások vagy a kódrendszerek megfejtési szabályai szerint feltörjem, és bemutatom azt a néhány komolyan vehető próbálkozást, amelyet mások tettek ebben az irányban.

Több célom van ezzel a kötettel. Egyrészt szeretnék mindent elmondani, ami pillanatnyilag a Rohonci kódexről tudható. Másrészt szeretném megmutatni, hogyan, milyen eszközökkel, milyen módszerekkel, milyen helyszíneken kutat egy történész, akinek az élete messzemenően nem olyan unalmas és poros, mint ahogyan azt a nagyközönség képzeli, de azért nem is olyan izgalmas, mint ahogyan Dan Brown bemutatja. Harmadrészt pedig szeretném szórakoztatni az olvasót, bár ehhez, mint hamarosan megmutatkozik, nekem nem kell sokat tennem, a történet és a nyomozás maga is rendkívül szórakoztató és izgalmas.

2

A kincskereső könyvügynök öröksége

ŐSMAGYAR ÉS ÁLMAGYAR FORRÁSOK A 19. SZÁZADBAN

Ahol egy hamisítványt lelepleznek, ott rendszerint a hamisító sem rejtőzködhet sokáig. A Rohonci kódex esetében a hamisító szerepére kiváló jelöltként adódott a 19. század első harmadának ismert könyv- és régiségkereskedője, Literáti Nemes Sámuel (1794–1842). Literátiról paradox módon egyszerre mondhatjuk el, hogy egészen különleges, szinte kettős személyiséggel rendelkezett, és azt is, hogy kora tipikus képviselője volt. A könyvgyűjtőként rendkívül aktív Literáti szolgálatait számos főúri család, így a Jankovich és a Batthyány család is igénybe vette, neki köszönhetjük, hogy sok magyar régiség, sőt nyelvemlék nem vált az 1848-as szabadságharc martalékává. A hiteles régiségek mellett ugyanakkor hamisítványokat is eladott megrendelőinek, nem kevés fejtörést okozva ezzel a 19. század irodalomtudósainak.{8} Ezt a kettősséget semmi sem fejezi ki jobban, mint az a neves magyar könyvgyűjtőkről szóló kézikönyv, amelyben Vitéz János, Janus Pannonius, Mátyás király, Zsámboki János és Széchényi Ferenc egy-egy fejezete mellett Literáti rendhagyó módon két fejezetnek is főszereplője. Egynek mint régiségkereskedő, egynek pedig mint szélhámos hamisító.{9}

{1} Természetesen mindenkinek megvan a maga listája megoldatlan írásokról. Egy ilyen – kilenc tételt, köztük a Rohonci kódexet tartalmazó – lista: http://www.omniglot.com/writing/undeciphered.htm

{2} A fényképet Klaus Schmeh készítette.

{3} A fényképet Klaus Schmeh készítette.

{4} Jim Reeds, „William F. Friedman’s Transcription of the Voynich Manuscript” Cryptologia 19 (1995): 1–22.

{5} A gazdag bibliográfiából két könyvet, és három weboldalt emelek ki: Mary E. D’Imperio, The Voynich Manuscript – An Elegant Enigma (Aegean Park Press, 1978); Gerry Kennedy, Rob Churchill, The Voynich Manuscript (London: Orion, 2004); http://www.voynich.nu/, http://www.world-mysteries.com/sar_13.htm, www.ciphermysteries.com.

{6} http://tech.groups.yahoo.com/group/rohonczi/

{7} A kéziratot a Magyar Tudományos Akadémia Kézirattára őrzi, jelzete: K 114, mikrofilmen: MF 1173/II. A kódex leírása: Csapodi Csaba, A „Magyar Codexek” elnevezésű gyűjtemény (K31-K114), (Budapest: MTAK, 1973), 109. A könyvről szóló Wikipedia-szócikk viszonylag megbízható információkat tartalmaz: http://en.wikipedia.org/wiki/Rohonc_Codex. A kézirat oldalai letölthetők a következő weboldalról: http://www.dacia.org/codex/original/original.html. A könyvben szereplő másolatokat az MTA kézirattárában készítették. Ezért és az oldalak publikálási engedélyéért itt mondok köszönetet.

{8} Kelecsényi Ákos, „Egy magyar régiségkereskedő a 19. században. Literáti Nemes Sámuel (1794–1842)” Az Országos Széchényi Könyvtár Évkönyve 1972 (Budapest: OSZK, 1975), 307–327; idem, „Literáti Nemes Sámuel útinaplója” Az Országos Széchényi Könyvtár Évkönyve 1968–69 (Budapest: OSZK, 1971), 317–330.

{9} Kelecsényi Gábor (azonos az előző lábjegyzet Kelecsényi Ákosával), Múltunk neves könyvgyűjtői, Budapest: Gondolat, 1988, 248–275.