Rados Virág

In flagranti

Forró fürdő, hideg zuhany

Novellaregény

Jaffa Kiadó

Tartalom

Első: Elvira IRODASZEX

Második: Noémi AZ ARAB ADONISZ

Harmadik: Mara A BUMERÁNG

Negyedik: Adrienn ÜGYVÉDMÁNIA

Ötödik: Kata A TERÁPIA

Hatodik: Erika KALAND A KÓRHÁZBAN

Hetedik: Sári A VARÁZSSZEMÜVEG

Nyolcadik: Fruzsina DOHÁNYZÓSZAKASZ

Kilencedik: Nóra AFTERPARTI

Tizedik: Lilla FORDÍTÁS

Tizenegyedik: Emília MÁGNÁS MICHAEL

Tizenkettedik: Helga IN FLAGRANTI

Tizenharmadik: Rozi A LEÁNYBÚCSÚ

Tizennegyedik: Ildikó TÁRSKERESŐ SZOLGÁLAT

Tizenötödik: Vilma EGYEDÜLÁLLÓ ANYA

Tizenhatodik: Éva DUGINET

Tizenhetedik: Antónia A KIRÁNDULÁS

Tizennyolcadik: Bernadett SZERELEM LÁJT

Tizenkilencedik: Lívia A MENTŐS LOYAG

Huszadik: Edit RANDEVÚ A KÖLTŐVEL

Huszonegyedik: Elvira A VÁLTOZÁS

Impresszum

Első: Elvira
IRODASZEX

Egy pillanatra lecövekelt a tükörfényes üvegajtó előtt. Sebtében megigazgatta benne hamvasszőke hajának frufruját, majd belépett az irodába. Ismét a vadonatúj bútorok illategyvelege fogadta. Királykék huzatú forgószékek, hozzájuk illő padlószőnyeg és akkora fenyőfa asztalok, hogy pingpongbajnokságot lehetett volna rajtuk rendezni.

Elvira már hónapok óta dolgozott a reklámügynökségnél, de még mindig nem szokott hozzá, hogy minden reggel ilyen szép helyre járhat be. A tágas, amerikai stílusú iroda modern volt és elegáns, a fél éve alakult cég adott a külső megjelenésre. Fontos a jó benyomás, hangoztatta Farkas, a topmenedzser, elvégre az ügyfeleket méltó környezetben illik fogadni.

Elvira ma nem a helyére ment. Egyenesen a kis tárgyalóba indult, ahol az ovális asztal körül szokták rendezni a brainstormingot, az ötletrohamot. A kreatívok bevetik a javaslataikat, hogy s mint fessen a reklám, amelyet a megrendelő vár tőlük. De előtte meghallgatják a prezentációt. Ma Elvira volt a soros. Vázolja, mi a kuncsaft elképzelése, akivel tegnap ő tárgyalt a részletekről, majd jöhet az „ereszd el a hajam”. Tíz perc múlva kezdenek.

Lerakta irattáskáját az üres asztalra, előszedte belőle az összefűzött A4-es lapokat, rajtuk a gondosan megírt jegyzeteivel. Tekintete közben a letörölhető, fehér mágnestáblára tévedt, alatta a szivaccsal és a vastag, színes filctollakkal. „Cél: új érték létrehozatala” – virított a táblán, nyomtatott, piros betűkkel.

– Hát ez meg micsoda marhaság? – mormolta Elvira, és gyorsan letörölte a feliratot. Új érték? Még szép! Majd bizony valami ósdi vacakkal fog előhozakodni. Biztosan valamelyik nagypofájú menedzserpalánta magyarázta itt a tutit. Elmennek egy tanfolyamra, ahol Dale Carnegie stílusában teletömik a fejüket elmélettel, aztán úgy érzik, övék a világ.

Leült az egyik székre, és a falat kezdte pásztázni. Na, ez az, amit nem tud letörölni, és nem tud megszokni sem. A meztelen nőket. Vagy egy tucat sorakozott belőlük a krémszínű felületen, művészi rendezetlenségben. Valamennyi kép be volt keretezve, és le volt üvegezve. A jókora, világosbarna fanégyszögekben ruhátlan vagy alig-ruhába öltözött lányok domborítottak, pucsítottak, másztak négykézláb vagy fetrengtek valami díványon, esetleg a homokos tengerparton. Csücsörítettek, a szájuk szélét nyalogatták, némelyikük megjátszott ártatlansággal, tágra nyílt szemekkel meredt a nézőre. Kezüket kihívóan szorították rá kicsiny vagy éppen hatalmas kebleikre és az ölükre.

A jókora méretű erotikus fotók felett, amelyek a férfimagazinok stílusában készültek, hosszú táblán nagybetűkkel az állt: „Irodaszex”. Cicihalmok és puncigarmadák – gondolta Elvira. Megvetően lebiggyesztette az ajkát.

Első munkanapján megpróbált ellenük tiltakozni. Nem sok sikerrel.

– Most mit vagy úgy oda? – vonogatta a vállát Farkas. – Ezek a reklámügynökség legjobb modelljei. Láthatod, nem holmi újságkivágások, rajszöggel felerősítve, hanem ízlésesen, decensen elrendezett képek.

– Te ezeket decensnek nevezed? – háborgott Elvira. – Ordít róluk, hogy azt várják, mikor dugja már meg őket valaki. Mintha a nő szexuális játékszer volna. Ezzel a pornózsibvásárral megcsúfoljátok a női testet. Engem nagyon sért. Az egész női nem nevében kikérem magamnak.

Farkas fölényesen nevetett. Felső ajka ilyenkor felhúzódott, látni engedve sápadt ínyét. Határozottan ellenszenves jelenség volt.

– Felejtsd el ezt a vad feminista dumát, anyuci – veregette meg Elvira vállát leereszkedően. – Nem Amerikában vagyunk, hogy egy sikamlós viccet se lehessen elsütni, mert a magadfajták máris rohannak a bíróságra szexuális zaklatásért. Itt én mondom meg, mi legyen a falon, és a csapatnak tetszik a kis tárlat. Felpezsdíti a hangulatot, motivál a gondolkodásban. Úgyhogy az Irodaszex marad. Ismered a mondást: vagy megszoksz, vagy megszöksz. Harmadik opció nincs.

Elvira kénytelen volt visszavonulót fújni. A húsz-egynéhány éves Noémin kívül, aki gyakornokként dolgozott a cégnél, ő volt az egyetlen nő a csapatban. Noémi egyetértett Elvirával, akit mindamellett ő is csendre intett.

– Farkassal kár vitatkozni – mondta. – Remek szakember, de ami a nemek közti kapcsolatot illeti, hát, a nézetei siralmasak. Jobb lesz, ha beletörődsz az Irodaszexbe. Az a mániája, hogy legalább a falon lehessen csinálni. Otthon biztos arról fantáziál, hogy az üvegkalickájában dugja a nőket, mindenki szeme láttára – vihogott. – Nyilván kicsi a farka, és így kompenzál.

Elvira azonban, valahányszor a tárgyalóban járt, berzenkedett. Amikor ide felvették, megfogadta, hogy a munkahelyi szex ezentúl tabu. Minden értelemben. Korábban egy horgászati szaklapnál dolgozott PR-osként, és viszonyba keveredett az egyik kollégájával. Amikor vége lett, kellemetlenné vált a dolog. A sötét és zsúfolt irodaszobában öten szorongtak: ő, a segédszerkesztő, aki a szeretője volt, rajtuk kívül a titkárnő, a tördelő és a fotós. Állandóan egy légtérben ücsörögtek, összepréselődve, mint szardíniák a dobozban. Így aztán mindenki mindenkiről mindent tudott. Elvira tisztán hallotta, amint közvetlenül mellette susmorognak a kalandjáról. Házi nyúlra soha többé! – csikorgatta a fogát.

Friss állását Jocóval, régi barátjával ünnepelték meg a törzshelyükön.

– Méltóságteljesen fogok közlekedni, és mindenkivel úgy is beszélek majd – fogadkozott Elvira. Jocóval az egyetem óta jóban voltak, és bár Elvira hallott ezt-azt arról, hogy a fiú annak idején többnek tekintette őt egyszerű barátnál, ő soha nem táplált iránta hasonló érzelmeket. – Senki sem fog kikezdeni velem.

– Bébi, te tényleg tudsz vonulni – röhögött bele a sörébe a másik. – Te aztán tudsz! Csak éppen a férfiaknak nem az jut az eszükbe rólad, hogy megközelíthetetlen vagy, hanem hogy imádsz baszni. Belőled sosem lesz egy taszító kis jégcsaphercegnő.

– Hagyjál már ezzel a hülyeséggel – fortyant fel Elvira. – És légy szíves, kímélj meg a trágár szavaktól. Tudod, mennyire utálom őket.

Új munkahelyére új ruházatot szerzett be, amelyről úgy vélte, ebben nem támadhatja le semmiféle szánalmas, műanyag alfahím. Igaz, a felvételkor közölték vele, az irodában nem kötelező a formális megjelenés, ahhoz csak a tárgyalásokon ragaszkodnak. Farkas szereti, ha a beosztottjai lazán öltöznek, hogy a gondolataik is lazán szárnyalhassanak. Elvira mégis mindennap a galambszürke kiskosztümöt vette fel. Magasan gombolódó felsőrész, derékban enyhén karcsúsítva, a ceruzaszoknya szigorúan térdig ér, mini nem megengedett. A haját vállig érőből rövid fazonra nyíratta, ne legyen olyan feltűnő. Mindezt fekete, keskeny keretes szemüveggel egészítette ki, a retikül mellé pedig fületlen aktatáskát csapott a hóna alá. Amikor belenézett a tükörbe, egy szigorú üzletasszony tekintett vissza rá, akitől még ő maga is megijedt volna. De éppen ez volt a cél. Friss páncéljában védve érezte magát.

Megint felpillantott a falra. Talán nem is olyan nagy baj, hogy itt vannak ezek a nők, gondolta. Legalább elterelik róla a figyelmet, és a kollégái nem fantáziálnak arról, vajon mi van az ő szolid ruházata alatt. Az álca eddig bejött: valóban úgy kezelték Elvirát, mint közülük való havert.

Csoportjuk, összesen hét fiatal férfi, lassan beszivárgott a tárgyalóba. Miután elhelyezkedtek, várakozva függesztették a tekintetüket Elvirára. Ő a tábla mellé állt, lesimította a szoknyáját, és lendületesen belekezdett.

– Mint tudjátok, az ügyfél az egyik nagy autókereskedő cég. Dinamikus tévéspotot akar. Külön kérés, hogy természeti képek is szerepeljenek benne, mert nagy összeggel támogatja a környezetvédőket.

– Kipufogógáz és környezetvédelem, ez jó – röhögött a lófogú Tamás, hátravetve magát a széken. – Jaj, de imádom, amikor előre megmondják, mit csináljunk. Ilyesmi is csak ebben az országban lehetséges. Mindenki azt hiszi, mindenhez ért. Gyűlölik a profizmust. Bár tudnám, hogy ha eleve megvan az elképzelésük, miért fizetnek nekünk százezreket.

– Csönd legyen – szólt rá a kollégájára Farkas. – Mellesleg igazad van, erről már beszéltünk is elégszer, de most koncentráljunk a feladatra.

Elvira még tíz percig ecsetelte az ügyfél óhaját, majd összefoglalta a szempontokat.

Kezdetét vette a brainstorming. A csapat volt olyan dinamikus, mint a kívánt reklám: nem telt bele fél óra, kikristályosodott a kép. A spot elején királysas repül a levegőben, azt bámulja egy fiatal, sportzakós, farmernadrágos pali, aki mellé hirtelen odagurul a csillogó-villogó autó. Ő fogja magát, kinyitja az ajtaját, bepattan, és már száguld is a messzeségbe a madár után.

Farkas rövid, ütemes dobszólót vert ki az asztalon, ezzel jelezte a megbeszélés sikerét.

– Mindenkinek köszönöm – mondta. – Neked is, kedves kolléganő – állt fel Elvira felé fordulva, hátrarúgva maga mögött a széket. – Jó voltál – hajtotta meg magát kicsit gúnyosan. – Ha másképpen is, mint a többi kolléganő a falon.

Az otromba viccre Elvira hangtalanul tátogott, még a szakmai dicséretet is elengedte a füle mellett. A többiek vadul felnyerítettek, mint egy falka kamasz. Elvira fülig vörösen rontott ki a tárgyalóból. Még az aktatáskáját is otthagyta, csak a retiküljét kapta fel. Talán túljátszotta az aggszűzimázst, gondolta. Most mindenki afféle savanyú kékharisnyának véli őt. Noha pont erre a szerepre pályázott, most, hogy elnyerte, rájött, az még sincs az ínyére.

Tűsarkúján lekopogott az emeletről a belső udvarra, ahol a dolgozók autói parkoltak. Kistáskájából előkotorta a bontatlan csomag cigarettát. Nem volt valami nagy dohányos, csak akkor gyújtott rá, ha stresszhelyzetbe került, a cigit biztonsági szelepként hordta magánál. Bár, ahogy elnézi, ha ez így folytatódik, még a végén láncdohányos lesz belőle. Mélyen leszívta a füstöt.

– Hülye bunkók! – morogta maga elé.

– Valami baj van?

A hangra Elvira összerezzent, és felkapta a fejét. Amint dúlt-fúlt, észre sem vette, hogy rajta kívül másvalaki is van az udvaron. Vagy közben jött ki, mialatt ő az ócska öngyújtójával vacakolt?

Alacsony férfi állt pár lépésnyire tőle, szintén cigarettával a kezében. Szenvtelenül fújta ki a füstöt, világoskék szemét Elvirára szegezte. Ő látásból ismerte a fazont, tudta róla, hogy valami fejes a cégnél, a felettük lévő emeleten tanyázó menedzsment egyik tagja. Tekintetéből semmit nem lehetett kiolvasni, de Elvira megörült, hogy valakinek elpanaszolhatja a sérelmét.

– Apró kellemetlenség – legyintett, mintegy bevezetésképpen, és várta, a férfi rákérdez, mi történt pontosan. Ám az ismeretlen főguru csak végigmérte Elvirát, a feje búbjától a talpáig, de olyan röntgenszerű, jeges tekintettel, hogy az beleborzongott. Mintha valami versenyló volnék, gondolta idegesen.

– Fehér a lábad – szögezte le tömören a pasas.

Elvira felpaprikázva meredt rá. Úgy látszik, ez egy ilyen nap, mindenki őt piszkálja. Vagy csak bal lábbal kelt fel? Mindegy. De hogy meri ez az alak kritizálni őt? Hiszen még a nevét sem tudja.

– Olyan, amilyen – vágta rá. – Ha nem tetszik, ne nézd.

A másik nem zavartatta magát. Mintha meg sem hallotta volna a csípős választ.

– Miért nem napozol egy kicsit? – kérdezte. – Vagy ott a szolárium. Tíz perc, és nem leszel hipóreklám. Amúgy Károly vagyok. Te meg az új lány, Elvira, ugye?

Elvira ledobta a félig szívott cigarettát az udvar aszfaltjára, körömcipője orrával eltaposta, majd berúgta a lefolyó rácsai közé.

– Talált, süllyedt – mondta. – Azt viszont rosszul képzeled, hogy bárki kedvéért kifekszem a tűző napra, vagy be egy fénycsöves koporsóba, tönkretenni a bőrömet. További jó füstölést!

Faképnél hagyta a Károly nevű fejest. Főnökség ide vagy oda, elégedettséggel töltötte el, hogy ilyen jól megfelelt neki. Elvira önérzetes teremtés volt, a címek és rangok tiszteletének a csírája is hiányzott belőle. Elhaladtában fél szemmel még látta, amint a férfi arcán, akárcsak Farkasén, felvillan a gunyoros vigyor. Hát ma mindenki céltáblának nézi őt? – füstölgött. Szexista banda! Hiába, mindennek ára van, gondolta keserűen. Jó fizetés, kellemes környezet, érdekes meló – cserébe a pasik kibírhatatlanok.

Az emeleten letelepedett a helyére, Noémi mellé, az L alakban összetolt, dupla asztalok egyikéhez, amelyen a gyakornoklánnyal osztoztak. Elővette a jövő heti tárgyalás anyagát, és nekiállt felkészülni. Úgy belemerült a munkába, hogy délutánra teljesen megfeledkezett a bosszantó kis közjátékokról.

Másnap reggel azonban, amikor otthon kinyitotta a ruhásszekrényt, eszébe jutott a Károly nevű alak. Próbálta elhessenteni a férfi képét, de sehogy sem sikerült. Lelki szemeivel látta, ahogy méregeti őt, és a bőre színét kritizálja. Állt az ajtóra szerelt, egész alakos tükör előtt, és nézegette magát.

– Még hogy fehér! – grimaszolt a lábszárának. De el kellett ismernie, valóban úgy világít, mintha kilúgozták volna. Szokatlanul sápadt bőre az összes testrészén szépen hatott, de a lábán… Hát, az tényleg nem volt mutogatni való. Pedig minden kifogástalan rajta. Középmagas, hajlékony figura, hosszú, kecses nyak, súlyfölösleg nulla, a fekete csipkebugyiban, melltartóban akár azon az utálatos Irodaszex-falon is pózolhatna. Megállná a helyét a hivatásos modellek között.

Ráébredt, mégiscsak zavarja, hogy az egyszer látott férfi kifogásolta a külsejét. Az még hagyján, ha okostojásnak nézik, elvégre valóban nem buta. De hogy szépséghibát fedezzenek fel rajta! Elvira büszke volt magára, amiért nemcsak eszes nő, de mutatós is. S bár az új munkahelyen az utóbbit nem akarta hangsúlyozni, ez a Károly bogarat tett a fülébe.

– A fene vigye el! – dobta bele a fotelbe a már kezében lévő kosztümszoknyát, és egy vékony nejlonharisnya vagy combfix után kezdett el kutatni. Egyetlen épet sem talált – valamennyin fel volt szaladva a szem, dobta is ki őket rögtön a szemétbe. A kánikulában nem gondolt rá, hogy új harisnyakészletet szerezzen be. Végül a nadrág mellett döntött. Ám a ruhadzsumbujból csupa szexi holmi kandikált elő – mintha csúfot akarnának űzni az ő szent elhatározásából, hogy szolid nő lesz. Az apró topok, tarka miniszoknyák mellett feszes nadrágok garmadája volt a repertoár.

Kényszerűen megállapodott egy nyári trapézfarmernél. Szűk ugyan, kirajzolódik benne a feneke meg a két combja, de legalább nincs tele flitterrel meg kövecskékkel, a kényes hajlatokban rafinált hasításokkal. Sóhajtva húzta fel a cipzárt.

A farmernadrágos Elvirát az irodában füttyögés fogadta. Ő türelmetlenül legyintett, és a helyére iszkolt. Mintha a fenekét, akár valami bűnjelet, láthatatlanná tehetné azzal, hogy gyorsan ráül. Kisvártatva Farkas somfordált oda hozzá.

– Nahát, kolléganő, nem is tudtam, hogy ilyen formás popód van! Ezt már szeretem! – közölte a szája szélét nyalogatva. Gusztustalan volt.

– Menj a fenébe! – förmedt rá Elvira. – Ma ezt volt kedvem felvenni, semmi közöd hozzá.

– Ahogy parancsolod – negédeskedett a főnöke, aki, meg kellett hagyni, nem volt sértődékeny. Ahhoz túl vastag bőrt hordott a képén.

– Erre még visszatérünk – tette hozzá. – Még hogy a női nem sérelme! Hamis a baba, kicsikém.

Amikor hallótávolságon kívül került, Elvira odasúgta Noéminek:

– Micsoda egy kéjenc barom!

– Á, rá se ránts – válaszolt a másik. – Csak a szája jár. A falat kitapétázza meztelen nőkkel, de amúgy ártalmatlan. Volt itt egy lány, aki ezerrel hajtott rá, mindenáron meg akarta magának szerezni. Farkas úgy menekült előle, mint nyúl a vadász elől. Akkor derült ki, hogy a felesége rövid pórázon tartja.

Már délutánra járt, amikor befutott egy sürgős megrendelés. Kiderült, az egész csoportnak bent kell maradnia, kidolgozni a részleteket az óriásplakátra, amit az ügyfél mihamarabb látni akar. Elvira a monitoron buzgón tanulmányozta a felhasználható fotókat. A cég számítógépes adatbázisából halászta őket elő. Hirtelen, mintegy a semmiből, megjelent az asztaluknál Károly.

– Szép jó estét a hölgyeknek! – Köszönésében Elvira némi csúfondáros felhangot vélt felfedezni. A férfi merőn ránézett, alig észrevehetően az asztal alá kukkantott, és megszemlélte Elvira farmernadrágos lábát, amitől ő gyanús bizsergést érzett. Na, ezt nem! – intette magát némán. Hiába. Ahogy Károly megállt Noémi széke mögött, és a lány előtt fekvő papirost tanulmányozta, a bizsergés csak erősödött. A férfin nem volt zakó, csak ing és nyakkendő. Utóbbi Noémi orra elé lógott, majdnem a toll alá, amellyel a lány fáradhatatlanul jegyzetelt. Nem akármilyen nyakkendő volt: az Armani inghez tökéletesen illő, márkás, fekete-halványsárga csíkos, valódi selyem.

– Vigyázz a gyönyörű nyakkendőddel, Károly drágám! – szaladt ki Elvira száján.

A férfi megint rákapta a tekintetét, alig észrevehetően elmosolyodott, szeme megvillant. Ez nem a Farkas-féle, nyálas tolakodás volt, hanem egy hiúz pillantása, amely abban a biztos tudatban lopakodik áldozata felé, hogy előbb-utóbb rávetheti magát. Aztán Károly felemelkedett, és szó nélkül elsétált.

Vajon miért mondtam neki, hogy „drágám”? – tépelődött Elvira. Hiszen a pasi nem is az esete. Ő a magas, nagydarab férfiakat szereti, ez meg kicsi, vékony csontú, és jó, ha a szemöldökéig ér. Az arca meg? Semmi férfias vonás, sőt, a pisze orrával, apró állával úgy néz ki, mint egy kölyökkutya. Csak húsos ajkai árulkodtak érzékiségről.

Noémi mit sem sejtve buzgólkodott tovább az anyagon, amit Farkasnak készített elő.

Negyedóra múlva megcsördült Elvira asztalán a telefon. Rögtön tudta, ki az.

– Van kedved átjönni hozzám egy italra? – kérdezte Károly. – Már nincs itt senki. Koccinthatnánk rá, hogy nálunk dolgozol.

Elvira úgy szorította a kagylót, hogy belefehéredtek az ujjhegyei. Másodpercekig egy szót sem bírt kinyögni. A rárontó vágyba mindene belesajdult. A viszony óta, ami a korábbi munkahelyén olyan balul ütött ki, nem volt senkivel, annak pedig már jó pár hónapja.

– Ott vagy? – hallotta a vonal túlsó végéről.

– Igen – lehelte a beszélőbe.

– Ha nem akarsz, nem muszáj ám jönnöd. Nem lesz belőle harag. Távol álljon tőlem, hogy erőszakoskodjak veled, vagy visszaéljek a pozíciómmal.

Elvirát a szabad választás lehetősége, az, hogy nem a főnök, hanem a férfi hívja őt magához, csak még inkább felajzotta. Suttogva közölte:

– Mindjárt átmegyek.

– Akkor tíz perc múlva nálam – nyugtázta Károly, és letette.

Ő pedig bámulta a kagylót, amelyből már csak a vonal egyenletes búgását lehetett hallani. Az, hogy valaki, aki megkívánja őt, ilyen biztos a dolgában, mindig felizgatta. Korábbi ellenszenve a férfi iránt semmivé porlott. A külseje sem számított már.

Noéminek feltűnt, milyen mereven ül kolléganője a telefonnal a kezében.

– Mi van? – kérdezte. – Úgy festesz, mint aki karót nyelt, utána meg lebénult.

– Károly áthívott az irodájába koccintani – mondta lassan Elvira.

– Jaj, de jó! – ujjongott a kis Noémi. – Biztos elégedett a munkáddal, és meg akarja köszönni.

– Nem lehetsz ilyen naiv – pillantott rá Elvira. – Ez meg akar dugni.

Noéminak elnyílt a szája a csodálkozástól.

– Ugyan már, hová gondolsz? – rázta meg kicsiny fejét. – Itt, az irodájában? Ilyesmi csak a filmekben van, meg annak a hülye Farkasnak a falán, a tárgyalóban. Mit fantáziálsz összevissza? Ez csak baráti gesztus egy fejestől. A mi cégünk nagyon családias hely. Rémeket látsz. Na, menjél nyugodtan!

Ám Elvira, ahogy halkan lépkedett fel a lépcsőn Károly irodája felé, korántsem volt nyugodt.