Sándor Anikó

Zuhanó repülés

Összetörve Indiában

Jaffa Kiadó

Tartalom

EGYMILLIÁRD IDEGEN

JUDIT

INDIA KIVETETTE RÁM A HÁLÓJÁT

AUROVILLE, A JÖVŐ VÁROSA

KUILAPALAYAM, AZ ELŐVÁROS

MUDRÁK ÉS VONZÁSOK

A HÍRHEDT INDIAI BUSZON

AZ ÖREGASSZONY

PONDICHERRY

JUDIT TÜKRÉBEN

ROCKFESZTIVÁL A BUDDHA-FARMON

CRAZY LADY

ÍZIRÁJDER

ELRABOLTAK

TENDERNESS

MARK’S CAFÉ

CHRISTIAN

VIPASSANA

MOHAMED

HÁZIBULI, MAGYAR HIMNUSSZAL

GOUPI, AZ ALAPÍTÓ

FEHÉR URAK, INDIAI SZOLGÁK

SUNSHINE, AZ INDIAI INDIÁN

A BALESET

A KÓRHÁZ

A PÓK

MOHAMED, ÉN ÉS A GYÓGYSZEREK

CHRISTEL

MATRIMANDIR

A TÜNTETÉS

A REPÜLÉS

Impresszum

Eszemben sem volt Indiába menni. eszemben sem volt megint a megfoghatatlannal kergetőzni – nem kerestem misztikus kalandot.

Az utóbbi két évben folyton úton voltam, pihenni akartam kicsit.

De a későbbi tervek között sem szerepelt Ázsia.

Néhányszor jártam ott, és nem vágytam vissza.

Ha léteznek előző életek, hát biztos, hogy sosem éltem a Földnek azon a fertályán. Az otthonosság érzete, amit például Buenos Airesben megtapasztaltam, arrafelé soha nem érintett meg, sőt!

Jó pár évvel ezelőtt India könnycseppjén, Srí Lankán töltöttem egy hetet, ez volt az első alkalom az életemben, hogy olyan szegénységet láttam, amiről azt hittem, csak a filmekben létezik.

A szállodát, amelyben az ott gazdagnak tűnő, otthon egyébként középosztálybeli külföldiek nyaraltak, drótkerítéssel vették körül, és fegyveres őrök vigyázták, hogy a helybéliek nehogy bejussanak.

Így aztán csak kívülről kukucskáltak befelé, ujjaikkal a drótba kapaszkodva bámulták, hogyan mulatnak földjükön az idegenek.

Közben én, szolgákkal körülvéve, mindenből a legjobbat kaptam. A frissen facsart narancslében a jégkockák percegve ütődtek a csiszolt pohár falának, én pedig azon tépelődtem, vajon minek köszönhetem, hogy nem én vagyok kint, és ők idebent.

Nappal a szálloda elegáns parkja helyett a parton kóboroltam, és halászokkal beszélgettem, akik feszülten lesték, akad-e valami a horogra aznap, vagy megint éhesen kell lefektetni a gyerekeket.

Éjszaka forgolódtam az ágyban, furdalt a lelkiismeret.

Elhatároztam, hogy nem nyaralok többé ilyen helyen; bántott, hogy nem tudok segíteni, bármennyire szeretnék.

Szóval, eszembe se jutott India.

Ám, úgy látszik, ez kevés volt ahhoz, hogy távol is maradjak tőle. Valaki döntött helyettem, figyelmen kívül hagyva az összes elképzelésemet és averziómat.

Így történt meg, hogy egy január végi hajnalon India délkeleti csücskében, Chennai repülőterén találtam magam, hogy nekivágjak a százhatvan kilométernek, ami a célig még előttem volt.

Az indulásomat megelőző hónap híradásai egy brutális bűncselekménytől voltak hangosak: Újdelhiben, a városi buszon, egy orvostanhallgató lányt hatan – köztük a buszsofőr – megerőszakoltak, majd olyan kegyetlenül megkínoztak, hogy pár nap múlva belehalt a sérüléseibe. Amikor félholtan kidobták a buszból, senki nem segített neki.

Az esetet jogvédők és haladó szellemű helyiek tüntetései kísérték, a nők kiszolgáltatottsága és az ilyen cselekményeket elnézően kezelő törvények ellen.

Eközben az éjszaka leple alatt két újabb, brutális erőszakot követtek el, ami olyannyira nem ritka jelenség arrafelé, hogy egyes források szerint India-szerte húszpercenként megerőszakolnak egy nőt…

Mit keresek én egy ilyen országban?

Ha az elveim kevesek voltak ahhoz, hogy nagy ívben elkerüljem, a józan eszem vajon miért nem parancsolt megálljt?

Mi hozott ide, és miért?

Ráadásul életemnek abban a fázisában, amikor – ki tudja, milyen okból – egyre gyakrabban jutott eszembe a halál.

Nem vagyok már fiatal, de azt hiszem, a készülődés ideje még nem jött el. Mégis, újra meg újra eszembe jutott, ami addig soha: hogy a vég belátható közelségbe került.

Amúgy is furcsa viszonyom van az elmúlással.

Az egész gyerekkorom rettegésben telt, hogy elveszíthetem az édesanyámat. Szegény, sok alkalmat adott a féltésre, amit azóta sem hevertem ki.

Nem csoda, ha a felnőttéletemre is rányomta bélyegét a gyerekkori trauma, és görcsös igyekezetté vált, hogy megvédjem azokat, akik fontosak nekem.

De a saját elmúlásom eddig nem foglalkoztatott.

Újabban azonban szinte mindenről az jutott eszembe.

Néztem magam körül a tárgyakat, a ruháimat, a kertet… Ugyanígy lesznek akkor is, ha én elmegyek? Vagy megváltoznak attól, hogy nem vagyok itt? Vajon igaz-e, hogy a tárgyak átveszik a közelükben élő lények rezgéseit, és sokáig megőrzik, akkor is, ha már más használja őket?

Vajon milyen lesz, ha nem leszek?

India, amiről rémtörténetek keringtek, nem tűnt vonzó terepnek egy terápiához.

Ha megemlítettem, hová indulok, majd mindenki elmesélt gyorsan egy szörnyű esetet, amely valamelyik ismerősével történt ott meg. Az italokba kevert bódítószerektől kezdve a nemi erőszakon és a rabláson át, a szállodai mellékhelyiségben kioperált fél veséig minden volt ezekben a sztorikban.

És akkor én elmegyek Indiába…

Pedig nem kerestem újabb tapasztalatot.

A korábbi évek változásai, az anyagi világ mindenhatóságából való kijelentkezés és a külső utakon megszerzett belső bölcsesség azt az illúziót keltették, hogy megtettem magamért mindent, amit tehettem.

Úgy tudtam, a saját egómmal való birkózásban én maradtam felül.

Erre elutaztam Indiába…

EGYMILLIÁRD IDEGEN

Hajnali háromkor, Chennai repülőterén arcul csapott a párás meleg és a bűz. Külön sor az indiaiaknak és külön a külföldieknek, az üvegfalon túl pedig kordon kordon hátán. Mögöttük hatalmas, zajos tömeg, mint rongyos hadsereg… Elképzelni sem tudtam, vajon kire-mire várhatnak ilyen korai időpontban.

A benyújtott kezek meg-megérintették a ruhámat és a bőröndömet; izzadt, sötét szemű, szoknyás férfiak állták utamat, és követtek, bármerre léptem.

Szorongással töltött el a nagy érdeklődés a csomagom és a személyem iránt.

Az én taxisom azonban, akit még otthonról, interneten keresztül megrendeltem magamnak, és akinek egy „Anikó” feliratú táblával kellett volna várnia rám, nem volt sehol.

Álltam a több mint egymilliárd lakost számláló Indiában, és úgy tűnt, mindannyian ott tolonganak körülöttem, miközben én egyetlenegy embert ismertem közülük: Juditot, aki azonban valahol tőlem százhatvan kilométerre éppen az igazak álmát aludta.

Mihez kezdjek?

Kinek a kocsijába merjek beszállni?

Honnan fogom tudni, hogy jó irányba visz?

Úgy háromnegyed órával később, amit a rendfenntartókkal való folyamatos küzdelem töltött ki, hogy a kordon mögött maradhassak, amíg értem jönnek, aztán mégis megérkezett az én emberem, és „Halló, Sándor!” felkiáltással végre-valahára a célegyenesbe álltunk.

– Mi a neved? – kérdeztem a harmincas, bozontos férfit, akinek eszébe sem jutott magyarázkodni a késés miatt.

– Krishna – válaszolta.

Elnevettem magam.

Hogy hívhatnak úgy egy sofőrt, ahogy egy istenséget?

Aztán beültünk megállapíthatatlan életkorú, ütött-kopott autójába, és csörögve-zörögve, dudálva végre elindultunk.

Hajnal volt, közvilágítás szinte sehol.

Az elhanyagolt, szemetes, göröngyös út mellett csontsovány tehenek és turbános férfiak kóvályogtak álmosan a derengő fényben; némelyikük éppen a dolgát végezte, nem zavartatva magát, hogy mások is látják.

Az elvileg bal oldalon, gyakorlatilag azonban középen, egymással szemben közlekedő járművek eszetlen dudálással riogatták egymást, mielőtt – az ütközés előtti utolsó pillanatban – elrántották a kormányt.

Mit keresek én itt?

A városnév, Auroville, amely felé éppen tartottunk, csupán egy cím volt a telefonomban, régi rossz szokásomhoz híven ezúttal sem készültem fel előre a látnivalókból.

A hosszú repülőútra tartogattam az útikönyvet és az internetről letöltött információkat, de mindjárt az elején elaludtam.

Mindössze annyit tudtam, hogy Indiában vagyok, Tamil Nadu államban, és Auroville, ahová Judit meghívott, valahol az ország délkeleti csücskében található.

Indiáról ellentmondásos kép élt a fejemben: a végletek országa, ahol egyszerre van jelen a végtelen szelídség és elfogadás, valamint a megmagyarázhatatlan brutalitás és intolerancia.

Vajon hogy fogadják a másféle kultúrát?

Hogyan néznek majd fehér bőrömre és szőke hajamra?

Tiszteletet és távolságtartást vonz az idegen nőnemű, vagy éppen ellenkezőleg: irritálni fogom az elsősorban hindu férfiakat?

Kitámasztottam magam Krishna autójában – ennél többet abban a helyzetben nemigen tehettem magamért.

JUDIT

Az egész úgy kezdődött, hogy levelet kaptam az interneten, amelyben valaki a bátorságomat dicsérte, amiért hátat mertem fordítani a korábbi életemnek.

Azt olvastam éppen, amikor váratlanul beugrott Judit arca, akivel akkor már hosszú évek óta nem találkoztam.

Arra gondoltam, ha valóban bátorság kérdése az, ami történt, hát akkor ő sokkal bátrabb volt, mint én.

Az ő „kiszállása” jóval keményebb és drasztikusabb volt az enyémnél, bár mind a mai napig nem világos számomra, miért történt.

Tíz évvel azelőtt, közel hatvanévesen, egy ázsiai nyaralásból hazatérve váratlanul árulni kezdte mindenét.

Eladta a rózsadombi lakását, amelyben addig élt, az autót, amivel közlekedett. Az antik bútorokat, a képeket, a tárgyakat, amelyeket évtizedek alatt, kifinomult ízléssel és sok energiával gyűjtött össze.

Becsomagolt, és elindult új hazát keresni.

Judit nem volt szegény nyugdíjas.

Kényelmes, elegáns lakásban lakott, bár a nyugdíja, amelyet – régóta mellőzött – színésznőként, ötvenöt éves korától kapott, ugyan nem volt sok, még akkor sem, ha a magyarországi átlaghoz mérve nem számított alacsonynak. Azonban mindig kitalált valamit, amivel kiegészíthette, és hát tartalékai is akadtak.

Volt egy tehetős barátja, aki a beteg felesége mellől – vele Judit valaha egy társulatban játszott – gyakran menekült hozzá, és a közös programok alkalmával a férfi állt minden költséget, utazásokat, nyaralást, vásárlást, igazán bőkezűen.

Szóval, nem volt nehéz sorsa Juditnak, na, tényleg nem.

Meg is lepett, amikor váratlanul felszámolta jól működő életét, de tetszett, hogy mer váltani. Én magam is kalandvágyó vagyok, és jól tudom azt is, hogy adódnak az életben olyan helyzetek, amelyeket nem kell mindenképpen megérteni. Az ember olykor inkább érzi, mint tudja, mi a helyes, milyen irányba kell lépnie. Még nem csalódtam az így hozott döntéseimben.

Soha nem voltunk igazán jó barátnők.

Egy időben közös barátaink voltak, így kerültünk valahogy egymás környezetébe.

Akkoriban kölcsönösen próbáltunk közel kerülni egymáshoz, ilyen-olyan sikerrel.

Pedig sokat tettünk érte, ki tudja, miért. Hiába voltak ellenérzéseink a másikkal szemben, valahogy újra és újra megpróbáltunk barátnők lenni.

Úgy éreztük, azt hiszem, hogy valami dolgunk van egymással.

Később lazult a kapcsolatunk, de aztán eltelt pár év, és valahogy megint felbukkantunk egymás életében.

Judit akkor már jóval túl volt a negyvenen, negyvenöt-negyvenhat lehetett, ha jól emlékszem.

Az én életemben éppen nagy változások álltak be.

Egy sikertelen házasság és sikeres válás után újra férjhez mentem, egy magamnál hét évvel fiatalabb, német állampolgárságú, de magyar származású fogorvoshoz, és próbáltam az új férjemet összeszoktatni a barátaimmal, ahogy ő is engem az övéivel.

Judit is ebbe a körbe tartozott akkortájt.

De a férjem nem kedvelte őt.

Nem örült, ha meghívtam a házunkba, megjegyzéseket tett mindenére, a modorára, az észjárására, a hóbortos stílusára. Férfias durvasággal cicanadrágos öregasszonynak hívta a háta mögött, pedig egyáltalán nem volt igaza.

Judit alakja megmaradt olyannak, amilyen fiatalon volt: kicsi, vékony és törékeny volt, jobban állt rajta a szűk nadrág, mint sok fiatal lányon, akiknek a férjem megszavazta a jogot a szűk ruhák viselésére.

Néhányszor össze is kaptunk ezen, de aztán nem feszítettem a húrt.

Hiszen nem is voltunk igazi barátnők mi ketten, nem volt nagy tétje a dolognak.

Azt is el kellett ismernem, hogy tényleg nem volt könnyű őt szeretni.

Én bolondosnak láttam, de voltak, akik – köztük a férjem – harsánynak, tolakodónak és erőltetettnek.

Nem tudták elfogadni állandó, kicsattanó jókedvét, felszabadultságát, mert gyanús volt, hogy az nem valódi. Szókimondó volt, ami néha az amúgy nyitott gondolkodású, laza barátaimat is alaposan meghökkentette.

Amikor Rhoda Scott Budapesten járt, azt találta mondani a Fondue bárban, ahol szerdánként páran találkoztunk, és ahová egyszer magammal vittem őt is, hogy: „Pinából játszik, igen, barátaim, pinából!”

Hangosan, hogy az egész kocsma hallja.

Nagyon szerette felhívni magára a figyelmet.

Mindenki oda is kapta a fejét a szomszéd asztaloktól, és a barátaim arcán láttam, hogy jobb lesz, ha többet nem hívom el Juditot, én pedig szót fogadtam.

Így aztán ismét elkerültünk egymás közeléből, és hosszú idő után akkor találkoztunk újra, amikor megtudtam valakitől, hogy végleg elhagyni készül az országot.

El akartam búcsúzni tőle.

Éppen az utolsó képeket szedte le a falról, segítettem neki, nosztalgiáztunk.

A búcsú ennek ellenére furán sikerült.

– Megyek majd, és meglátogatlak – mondtam tréfából, de ő szigorú arccal utasította vissza az ajánlatomat.

– Köszönöm, nem! Nem óhajtok magyar vendégeket fogadni. Az itthoni életem, benne a barátokkal, ezennel lezárult. Nem jöhetsz hozzám!

Nem sértett meg, volt időm hozzászokni a szókimondásához, amit jobban szerettem, mint az udvarias sumákolást.

Nem akar látni, és ezt ki is merte mondani.

Nekem ez így rendben volt, ha durva volt is a megfogalmazás, és még ha ténylegesen nem is terveztem meglátogatni.

Így aztán ennyiben maradtunk.

De azért rossz maradt a szám íze utána.

Később érkeztek hírfoszlányok róla: úgy hallottam, jól van. Valaki egyszer itthon is látta, de engem nem keresett meg. Nem adott semmi életjelt magáról.

Mondom: kimaradtunk egymás életéből.

Szóval, a bátorságomat dicsérő levél olvasása közben ő jutott eszembe, de akkor még nem gondoltam tovább dolgot.

Rossz emlék volt az elválás, és attól tartottam, ha írnék neki, még azt gondolná, mégis meg akarom vendégeltetni magam vele, pedig azt a búcsúzáskor határozottan elhárította, és én sem vágytam rá.

Aztán meg is feledkeztem róla.

INDIA KIVETETTE RÁM A HÁLÓJÁT

Egy évre rá, hogy az első zarándoklatról hazaértem, másodszor is nekivágtam a spanyolországi Szent Jakab-útnak.

Az ott töltött esték egyikén találkoztam egy Németországban élő, fiatal indiai pappal. Vacsora után hosszan beszélgettünk, már mindenki az igazak álmát aludta a hálóteremben, amikor azt találtam mondani neki, hogy egyszer majd én is szeretnék elmenni Indiába.

De ebbe a kijelentésbe keveredett némi udvariasság is, hiszen valójában egyáltalán nem gondolkodtam Indián.

Két hét múlva, amikor Spanyolországból hazaértem, egy e-mail várt Zsombortól, az egyik legkedvesebb, még az első zarándoklaton megismert fiatal barátomtól. Ezt írta: „Úgy alakult, hogy váratlanul lehetőséget kaptam elutazni Indiába, a Kőrösi Csoma-emlékház renoválásánál segédkezni. Egyik este szeretnék elbúcsúzni tőled.”

Hm. Már megint India…

Búcsúzkodás közben aztán valahogy ismét kicsúszott a számon valami, amit akkor még mindig nem gondoltam komolyan:

– Irigykedem, ugye, tudod?

– Ne irigykedj – mondta –, inkább gyere utánam! Decemberig felfedezem az ottani lehetőségeket, aztán gyere oda egy hónapra, csavargunk egyet Indiában.

De karácsony előtt túl sok dolgom volt, elvállaltam egy váratlanul felkínált munkát is, nem jöhetett szóba semmilyen utazás.

A tetejébe még mindig nem izgatott India.

Néhány újabb hét telt el, amikor ismét levél érkezett, na, vajon honnan?

Hát persze hogy Indiából!

Judit küldte.

Sok év után, ami alatt egyáltalán nem adott hírt magáról, egyszer csak eszébe jutottam.

Mint utóbb kiderült, nagyjából akkor, amikor ő is nekem.

Ez már sok volt. Úgy éreztem, valaki odafentről, amely helyben őszintén bíztam, azt üzengeti, hogy utazzak Indiába. De nem éreztem magam boldognak a hívástól.

Nincs ott semmi dolgom!

Pláne nem az elmúlt hetek ijesztő hírei után.

Ugyanakkor kizártnak tartottam, hogy véletlen legyen ennyi különös jel.

Kapóra jött a korábbi gondolat, hogy Judit élete izgalmasabb, mint az enyém: mi lenne, gondoltam, ha megírnám az életét?

Neki is tetszett az ötlet, így végül megállapodtunk abban, hogy két hónap múlva, februárban, amikor itthon hideg van, ott viszont meleg, odautazom, egy teljes hónapra.

Nem akartam hozzá költözni, és nem csak miatta.

Nem szeretek alkalmazkodni, sem jól viselkedni.

Meg hát nem is volt zavartalan addig sem a kapcsolatunk. Csodálkoztam is, hogy meghív magához, kiváltképp a búcsúzásakor mondottak miatt.

Célszerűbb dolognak tartottam volna, ha a közelében bérelek egy szobát, és naponta találkozunk pár órára, azon túl pedig mindenki azt csinál, amit akar.

Először egyet is értett velem.

Aztán váratlanul azzal az ötlettel állt elő, hogy lakjak mégis nála.

Meghatódtam.

Tudtam, hogy hasonlítunk egymásra, és meglepett, hogy a kedvemért lehasítana egy darabot a függetlenségéből.

Én fordított helyzetben nem tettem volna meg ugyanezt érte. De nem utasítottam vissza az ágyat, amelyet felkínált nekem az otthonában.

Ami amúgy is csak a szálláshelye volt.

Ideje jelentős részét Auroville-ben töltötte, ami három-négy kilométerre feküdt a házától, és amiről soha életemben nem hallottam azelőtt.

Halvány sejtésem sem volt, hogy ahol harminc napot szándékozom eltölteni, a világ egyik legismertebb spirituális helye, ahová a földgolyó minden pontjáról zarándokolnak az emberek, és néhányan haza sem mennek többé.

Elhagynak hazát, otthont, családot, barátokat, és „Aurovillian”-né válnak, hogy egy jobb világ felépítésének szenteljék maradék életüket.

AUROVILLE, A JÖVŐ VÁROSA

Történt, hogy valamikor a múlt század hatvanas éveinek végén pár tucat hippi, némi ezoterikus indíttatással, elhatározta, hogy saját várost épít magának, jobb helyet, mint az a világ, amelyben addig éltek.

Néhányan tudtak róla, hogy nem sokkal azelőtt halt meg Indiában egy Sri Aurobindo nevű, bengáli spirituális mester, aki Cambridge-ben tanult, az anyanyelvén és az angolon kívül beszélt latinul, olaszul, görögül és franciául, Goethét és Dantét eredeti nyelven olvasta. Valaha politikus volt, de nézetei miatt börtönbe zárták.

Így nem csoda, ha csalódott a politikában, és a börtönből kiszabadulva elhatározta, hátralévő életét annak szenteli, hogy egy jobb világ elméleti alapjait lerakja.

Úgy tartotta, az evolúció nem fejeződött még be, az emberi lény nem ért még el oda, ahová törekszik: az isteni létbe.

Az a magatartás, ahogyan az emberiség az új ezredév felé közeledve egyre inkább él, hazug és álságos, ezáltal fenntarthatatlan. Az emberek többsége a külső világ börtönébe zárva vergődik, belső akaratától megfosztott fogolyként, ezért boldogtalan. Napról napra él, a felszínen, a létezés valódi értelméről nem sokat tud.

„Isten és ember, világ és túlvilág eggyé lesznek, amint felismerik egymást. Különváltságuk az oka a tudatlanságnak, mint ahogy a tudatlanság a szenvedés oka” – így tartotta.

Az új idők tudománya azonban magába fogadja majd a tudományon túli megismerést is, mindazt, amit addig – egzakt módon való bizonyíthatatlanságánál fogva – lenéztek, elnyomtak, tudománytalannak tituláltak. Nem fékezi le a spirituális gondolkodást, az új utak keresését, hanem mindezt egyesíti a meglévő tudással. Filozófiája megalapozta az integrál jógát, amellyel ezt a folyamatot akarta megértetni, és ezáltal felgyorsítani.

A dél-indiai Pondicherryben ashramot, spirituális központot alapított, és megismerkedett egy francia–egyiptomi asszonnyal, Mira Alfassával, akit később a Mother, Anya névvel ruházott fel, és akivel attól kezdve élete végéig élt és dolgozott az emberi lét felemelkedésén.

Csak mellesleg említik meg egyes krónikák, hogy Aurobindo korábban nős volt, de a felesége minden bizonnyal meghalt.

Valamint arról is szót ejtenek írások, hogy a későbbi Mother eredetileg a férjével, sőt, a fiával érkezett Indiába.

Mindenesetre a nő attól kezdve a spirituális mestere mellett élte az életét, és azt suttogják, meg kellett várnia Aurobindo halálát, mert ő soha nem egyezett volna bele abba, ami utána történt.

„Vasudhaiva Kutumbakam” – az egész világ egyetlen nagy család. Így tartották a régi indiaiak. Aurobindo halála után pár évvel, egyik éjjel a Mothernek látomása volt.

Virágzó várost látott, amelyben minden ember új tudatosságban, úgynevezett „oneness”-ben, azaz „egységtudatban” élt, mindenki egyenlő volt mindenkivel, a szeretet állt minden cselekedet középpontjában, és minden polgár a földi élet jobbá tételén ügyködött.