Szendi Gábor

PÁRBAJOK
NÉLKÜL

Okok helyett megoldások

Jaffa Kiadó

A szerzőtől a Jaffa Kiadó gondozásában megjelent:

A nő felemelkedése és tündöklése, 2008

Isten az agyban, 2008

Pánik - Tények és tévhitek, 2009

Paleolit táplálkozás – A nyugati életmód és a civilizációs betegségek, 2009

Boldogtalanság és evolúció – Paleolit táplálkozással a depresszió ellen, 2010

Paleolit szakácskönyv (Mezei Elmirával), 2010

Paleolit táplálkozás és korunk betegségei, 2011

Paleolit táplálkozás kezdőknek, 2011

Paleolit szakácskönyv II. (Mezei Elmirával), 2011

Napfényvitamin, 2012

A nő élete, 2012

Zsákutcába jutó pszichoterápiák?

Egy férfi négy éve jár pszichoanalízisbe, mert az a kényszerképzete, hogy amikor este lefekszik aludni, ágya alatt egy szörny lapul, és csak arra vár, hogy ő elaludjon. Ettől aztán meglehetősen rossz alvó. Heti háromszor egy órát fekszik a díványon, megbeszélik az álmait, részletesen elemzik csecsemőkori élményeit, az anyja iránt érzett elfojtott haragját, az apjával szembeni szégyenérzetét, gyilkos indulatait, kiderül, hogy általános iskolában szerelmes volt a tanárnőjébe, és hogy csokit lopott a vegyesboltban. A pszichoanalitikus bizakodó: úgy látja, még pár év, és végére jutnak a problémának. Ám a férfi egy nap elveszti a türelmét, és úgy dönt, kilép. Az analitikus hiába bizonygatja, hogy ez csak az ellenállás jele, ami annak szól, hogy már közel járnak a veszélyes, elfojtott, tudattalan tartalomhoz: a férfi abbahagyja a terápiát.

Pár héttel később a férfi és az analitikus véletlenül összefutnak. Az analitikus csodálkozva látja, hogy a férfi kipihent, energikus, jókedvű.

– Képzelje, doki! – kiáltja boldogan a férfi. – Meggyógyultam.

– Hát ez remek – válaszolja az analitikus. – De mégis, hogy történt?

– Elmentem egy másik pszichológushoz, aki meggyógyított egyetlen ülés alatt.

– Egyetlen üléssel? – hitetlenkedik az analitikus. – Igen, az új orvosom viselkedésterapeuta.

– Viselkedésterapeuta? – kérdezi gyanakodva az analitikus. – És hogy gyógyította meg magát?

– Ó, nagyon egyszerűen. Azt mondta, vágjam le az ágyam lábait.

Ez persze csak egy vicc, de jól mutatja, mi a különbség a spekulatív és a megoldáscentrikus pszichológia között. Az egyik kezelni, a másik pedig megoldani akarja a problémát. A lényeges különbség az egyes terápiás irányzatok között abban van, hogyan is képzelik az ember működését, az emberi problémák keletkezését és megoldását.

Freud igazi szobatudós volt: őt az okok érdekelték, és mivel akkoriban még igen keveset lehetett csak tudni az emberi lélek működéséről, alkotott egy gyerekes mitológiát, amit elnevezett pszichoanalízisnek. A pszichoanalízis voltaképpen épp ugyanakkora magyarázóértékkel bír, mint azok az ókori teóriák, amelyek a fekete meg a sárga epe mennyiségével magyarázták az emberi temperamentumot, vagy a méh rendellenes vándorlásával a hisztériás tüneteket. A római orvosok is korrekt, tudományos magyarázatnak vélték elméleteiket, ahogy a pszichoanalitikusok is mind a mai napig vakon hisznek abban, hogy az emberek tüneteit elfojtott tudattalan tartalmak okozzák, amelyeket feltárva megszűnnek a panaszok.

Kedvenc példám az a külön nevelt ikerpár esete, akik kényszeres rendmániájukkal kerestek fel egy-egy pszichiátert. Merő véletlenségből a két pszichiáter apa és fia voltak. Amikor az apa megkérdezte páciensét, szerinte miért rendmániás, a páciens azt felelte, hogy nevelőanyja nagyon precíz, rendszerető asszony volt, és ez alakította ki benne a rendrakási kényszert. Amikor a fiú kérdezte meg páciensét rendmániája okáról, a páciens azt felelte, hogy nevelőanyja rendkívül hanyag és rendetlen volt, és ezért vált ő perfekcionistává. Magát a példát amúgy egy viselkedésgenetikus idézte könyvében, mivel szerinte a történet jól illusztrálja, hogy a személyiségvonások 50%-ban genetikailag öröklődnek. Ebben az esetben tehát három magyarázatunk is van, amelyek közül egy időben akár mindegyik igaz lehet, de az is elképzelhető, hogy mindegyik téves. Ami biztos, hogy az ikerpár egyformán kényszeres rendrakó. Magyarázat mindenre kreálható. Ismerős egy másik viccből: ha van rajta sapka azért, ha nincs rajta, azért verjük meg a nyulat.

Claude Lévi-Strauss, a neves antropológus írta, hogy a pszichoanalitikus kultúramagyarázatok azért spekulatívak, mert ha egyszer egy analitikus a fejébe veszi, hogy egy kultúrában gyűlölik a nagymamákat, akkor minden ezt fogja bizonyítani: ha egy nép mítoszaiban gonoszok a nagymamák, az bizonyság a gyűlöletre, ha pedig feltűnően jóságosak, akkor így akarják a gyűlöletet elleplezni. Mindezt csak azért írom, hogy ne vegyük túlságosan komolyan a pszichológiai okoskodásokat. Ősi emberi igény, hogy mindennek tudni akarjuk az okát. Ráadásul Freud a pszichoanalízist az „igazság" kutatásává tette: elhitette a világgal, hogy ha megértjük, mit miért teszünk, onnantól már nem is akarjuk azt tenni. Valójában minden lélektani magyarázat csak a tudás illúzióját kelti. Semmi garancia nincs arra, hogy egy szó is igaz belőle. Ahhoz ugyanis, hogy a dolgokat megváltoztassuk, nem feltétlenül kell tudnunk az okát.

A pszichoterápiák persze továbbfejlődtek, de szinte mindegyik ma divatos terápiában vannak közös tévedések. Általában túl nagy jelentőséget tulajdonítanak az okoknak, azaz nagyon hisznek a természettudományos ok-okozat törvény emberi lélekre való alkalmazhatóságában. Ha például egy házaspár állandóan veszekszik egymással, reménytelen, sziszifuszi munka kideríteni az okokat. Elemezzük mindkettőjük személyiségét, előtörténetét, beszéljük meg hónapokon át épp aktuális veszekedéseik kiváltó okait? És? A végén addig keressük az okokat, míg a házaspár közben szépen elválik. Egy megoldáscentrikus terapeuta végighallgatta egy folyton veszekedő házaspár panaszait, majd azt mondta nekik. „Azzal a feltétellel tudom csak kezelni magukat, ha vállalják, hogy vásárolnak két Miki egér-álarcot, és ezentúl, ha veszekedni akarnak, be kell menniük a fürdőszobába, fel kell venniük a maszkokat, és csak aztán veszekedhetnek tovább." A házaspár elfogadta a feltételt, és amikor újabb csetepaté készülődött kitörni köztük, bementek a fürdőszobába, felvették az álarcokat, de ahogy egymásra néztek, olyan nevetésben törtek ki, hogy nem tudtak tovább veszekedni.

Hogy mik a tüneteink okai, abszolút elméletfüggő. Ha valaki szülés után depresszióba esik, az analitikus a sérült anyaidentifikációt vagy ellenséges, bántalmazó anyát fog keresni a páciens múltjában. A kognitív terapeuta ki fogja mutatni, hogy a páciens gondolkodására a katasztrofizálás, a mások véleményével való túlzott törődés, és egyéb kognitív torzítások a jellemzők, és ezeket fogja kezelni. A tranzakcionális analitikus játszmát fog sejteni az egész mögött, és ki akarja majd deríteni az anya depressziójából fakadó rejtett nyereséget. A családterapeuta a házaspár közötti rejtett kommunikációt kezdi majd elemezni, vagy azt, hogy az apa fiút szeretett volna, a gyermek pedig lány lett. A pszichiáter a megváltozott hormonok agyi hatására hivatkozva pszichotikus tünetként kezeli a dolgot, és gyógyszert ad rá. Az omega-3-zsírsav-kutatás ezzel szemben azt bizonyította, hogy azokban az országokban a leggyakoribb a szülés utáni depresszió, ahol kevés halat fogyasztanak. Az agy fejlődéséhez ugyanis omega-3-ra van szükség, amit a magzat az anyától szív el. A vizsgálatok azt bizonyítják, hogy depressziósok vérében valóban nagyon alacsony az omega-3 szintje. Terhességi depresszióban szenvedő anyák tejében is megmérték az omega-3-szintet, és azt igen alacsonynak találták61.{*}

Na mármost: mi az ok? Minden terápiás irányzatnak a terápiás kudarcra is megvan a válasza. Természetesen véletlenül sem az, hogy sajnos nem ismerték az omega-3-kutatás eredményeit, vagy hogy a terápiás módszer hibás volt, hanem inkább hogy „túl nagy volt az ellenállás", „túl erősek voltak a torz kognitív sémák", „a beteg nem akart lemondani játszmája nyereségéről", és így tovább. Ha egy terápiás irányzat saját elveivel meg tudja magyarázni a kudarcot is, akkor attól kezdve megcáfolhatatlan. Ez különösen igaz a pszichoanalízisre, de minden olyan terápiára is, amely nem módszere kritikájának tekinti a sikertelenséget, hanem a beteget hibáztatja érte. A szülés utáni depresszió azonban csak egy példája annak a téves emberképnek, amely a pszichés problémák okát mindig a lélekben keresi. Ha valaki omega-3-hiány miatt lesz depressziós, az ugyanolyan depressziós élményekről fog beszámolni, mint akinek rejtett agyvérzése okozta a depressziót, vagy akit nagy csalódás ért. Ha egy számítógép leáll, annak ezer oka lehet. A tapasztalatlan szerelő szétszedi a házat, a dörzsöltebbje előbb megnézi, nem húzódott-e ki a konnektor a falból.

Persze ne essünk most abba a hibába, hogy azt gondoljuk: a szülés utáni depresszió oka az omega-3-hiány. Ez sem az ok, csupán egy tényező, ami hozzájárulhat a depresszió kialakulásához. A depresszió alapvetően egy gyulladásos természetű betegség (lásd ezzel kapcsolatban a Boldogtalanság és evolúció című könyvemet), és igazolták is, hogy kismamáknál a magas gyulladásszint előre jelzi a későbbi depressziót78. A gyulladást okozhatja a táplálkozás (pl. omega-3-hiány, túl sok szénhidrát), a babával szemben kialakult immunvédekezés, és olyan lelki tényezők is, mint a pesszimizmus, a támogatottság hiánya, amelyek szintén a gyulladáson keresztül okoznak depressziót. A tünetekből tehát tévedés rögtön a kiváltó okokra következtetni, mert ugyanazt a tünetet nagyon sokféle dolog okozhatja.

A pszichoterápiák története körülbelül 120 évre tekint vissza. Ez idő alatt pszichoterapeuták hada próbálta és próbálja ma is a rendelőkben kideríteni az okokat, holott nyomozás helyett elég volna csak megoldani a problémát. Még az antipszichotikumok felfedezése előtti korban egy hallucináló skizofrén beteg esetében Burrhus Frederic Skinner, a viselkedésterápia nagy megújítója összehívta a kórház stábját, és azt javasolta, ezentúl mindenki mondja azt a betegnek, hogy a hátán lévő gyógyíthatatlan seb okozza a hallucinációit. Attól kezdve következetesen mindenki így beszélt a beteggel, aki ettől megnyugodott, és hazament. A hallucináció azért okoz szorongást, mert a beteg úgy érzi: idegen erők uralják. Ha belegondolunk abba, hogy ezt ma betegségnek tekintjük, mások viszont épp azért szednek hallucinogéneket, hogy hallucinálhassanak, akkor érthetővé válik, hogy egy jelenség sokszor attól probléma, hogy annak értelmezzük. Ha hihetünk Julian Jaynesnek, az ókori emberek mind hallucináltak66. Valószínűleg sok beteg életét megkönnyítené, ha megtanítanák nekik, hogyan viszonyuljanak a hallucinációikhoz. Richard Bandlerhez, a neurolingvisztikus programozás megteremtőjéhez egyszer egy skizofrén nő azzal a panasszal fordult, hogy a hallucinált képeket mindig összekeveri a valódi emlékeivel. Bandler megtanította őt arra, hogy amint hallucinál, tegye a képeket egy képzeletbeli fekete keretbe, és később, emlékei közt kutatva ennek alapján majd felismeri, hogy valódi élményből vagy hallucinációból származó emlékről van-e szó. Mint írta: „A dossziéja 12 cm vastag volt, ami 20 évnyi pszichológiai analíziséből és leírásából jött össze arról, hogyan betegedett meg. A pszichológusok a »mély, rejtett belső jelentés« után kutattak. Ezek a pszichológusok túl sok költészetet és irodalmat tanultak. A változás sokkal könnyebb, ha tudjuk, mit tegyünk."9. Ha nem az okokat akarjuk tisztázni, hanem a megoldást keressük, sokkal hatékonyabb lesz a terápia. A problémákat az ember teremti, az emberi gondolkodás hozza létre azáltal, hogy értelmezi önmagát, sorsát, környezetét, és a „kezelés" rendszerint csak állandósítja őket.

Az ember megértéséhez nélkülözhetetlen volna az evolúciós szemlélet, hiszen lelki életünk, agyműködésünk évmilliókig tartó alkalmazkodás eredménye. Ráadásul ez idő alatt nem olyan környezethez alkalmazkodtunk, amelyet az ember mára maga köré teremtett. Az állatok remekül elboldogulnak tudat nélkül, és nincsenek „lelki" problémáik. Amit mi „lelki" problémának látunk náluk – többek közt a depressziót –, az részükről csupán egy alkalmazkodó válasz egy kialakult helyzetre – például arra, hogy állatkísérletezők ismételten áramot vezetnek a testükbe, ők pedig nem tudnak előle elmenekülni. Ekkor alakul ki az állatoknál a tanult tehetetlenség, és abbahagyják a fölösleges küzdelmet. Ebben az állapotban megemelkedik a fájdalomküszöbük, és várják, hogy talán majd valahogy véget ér ez a kínzatás. A modern emberi tudat az evolúció végső szakaszában, pár ezer éve alakult ki. Az ember önreflektív képessége még ennél is fiatalabb. Pár ezer éve még az ember mindennaposan hallucinált, késztetéseit hangként észlelte. Julian Jaynes szerint innen erednek a vallások, mert ahogy ma a skizofrén betegek, úgy az ókori emberek is külső forrásnak tulajdonították a han-gokat113. Az Iliászban és az Odüsszeiában a hősök mai értelemben nem rendelkeznek akarattal, hanem mindig vagy elhunyt hozzátartozóik emelkednek fel az alvilágból, hogy tanácsokkal lássák el őket, vagy egy isten jelenik meg emberi alakban, és utasítja őket valamely cselekedet megtételére66. Amikor az emberi gondolkodás elnémult, és belsővé vált, akkor kezdődtek a bajok. A gondolkodásunk belsővé tett viselkedés: sem nem önirányító, sem nem öndiagnosztizáló rendszer. A geofágia, azaz a földevés ősi szokás a világ minden részén. A földevők nem tudják megmondani, miért esznek földet, de a vizsgálatok azt mutatják, hogy a szervezet észleli az ásványi anyag hiányát vagy a belek gyulladt állapotát, így aztán az evolúció során kialakult a földevés mint öngyógyító viselkedés. Állatoknál jól ismertek hasonló öngyógyító viselkedések: a majmok különböző betegségekre különböző növényeket fogyasztanak. Nem „gondolkodnak", nincs rá elméletük, hanem belső késztetés hatására cselekszenek. Mert évmilliókon át ez a viselkedés segített életben maradni, és aki életben maradt, az génjeivel továbbadta a megfelelő viselkedést. A depressziós csak azt tudja elmondani, hogy nincs kedve semmihez, de nem tudja valójában megmondani, miért depressziós. Egyszerűen azért nem, mert nem fér hozzá olyan információkhoz, amelyek megmagyaráznák a dolgot: például az agyával nem képes érzékelni hiányállapotokat vagy gyulladást. Az emberi problémák lényege, hogy korlátozott információk alapján akarunk sokkal szélesebb alapokon nyugvó jelenségeket megmagyarázni. A gyermekkor ún. ultrajelenségeit, azaz a tapasztaláson kívül eső történéseket a gyerekek is igen gyér információk alapján akarják értelmezni. Például azt hiszik, hogy a levelek mozgatják a levegőt, és az támasztja a szelet, vagy azt hiszik, hogy a hold követi őket haladás közben, vagy sokáig azt feltételezik, hogy mindent az embert csinált, még a hegyeket is. Ezek személyes világmagyarázatok. Amikor az ősidőkben az emberek világmagyarázatukban közös megegyezésre jutottak, akkor születtek meg a világ keletkezését és működését magyarázó mítoszok. A pszichoterápiák is rengeteg mítoszra építenek. De a mítoszok attól nem igazabbak, mert sokan hisznek bennük.

A legtöbb pszichoterápiában illúziógyártás folyik, méghozzá azért, mert korlátozott információk mellett feltétlen igény jelentkezik a magyarázatra. Olyan dolgok okát keresik, olyan jelenségeket akarnak megmagyarázni a szakértelem látszatát keltve, amire az emberi tudatból és emlékezésből nyert információk általában kevésnek bizonyulnak. A hagyományos pszichoterápia összekeveri a hihető magyarázatot a valódi magyarázattal. Annak idején hihetőnek tűnt, hogy a Nap kering a Föld körül, csak éppen nem volt igaz. Ráadásul ezek a lélekből nyert információk teljesen megbízhatatlanok és pontatlanok. Elég csak egy házassági problémát a férjtől és a feleségtől meghallgatni, vagy két felnőtt testvért kikérdezni közös gyermekkorukról, azonnal be fogjuk látni, hogy az emlékek olyanok, mint a szétázott papírfoszlányok: töredékesek, a szöveg nehezen olvasható, és sokszor csak az segít, ha megpróbáljuk kitalálni, mi van odaírva. Jól ismert, hogy az emlékezet rekonstruktív és önigazoló: a visszaemlékező utólag szerzett információkat épít be az emlékekbe, ráadásul mindezt öntudatlanul teszi. Jean Piaget, a híres gyermekpszichológus és biológus írta le, hogy nagyon sokáig élénk emléke volt arról, hogy kisbabaként az utcán el akarták őt rabolni a babakocsiból, és milyen harciasan kelt védelmére a bébiszittere. Csak évekkel később tudta meg, hogy valójában nagykorában hallotta bébiszitterét beszámolni az eseményről, és ebből alkotta meg emlékét -visszamenőleg.

A lelki okok keresése több okból eleve kudarcra van ítélve. A lélek nem azonos a tudattal, ami csak egy evolúciósan hasznosnak bizonyult diszpécserközpont, amelybe meglehetősen szelektíven jutnak be információk az agyunkban zajló folyamatokról. Viselkedésünket folyamatosan általunk nem ismert és nem is megismerhető tényezők irányítják, pl. rejtett tanulás, genetikailag örökölt vonások, számunkra nem érzékelhető, szubliminális ingerek{†}, hamis emlékek, önigazoló értelmezések, téves észlelések stb. A mai pszichoterápiák egyöntetűen abban a tévedésben élnek, hogy az emberi viselkedést az akarat irányítja, holott ez csak egy kulturális konvenció. (Erről később bőven lesz még szó.)

Hogy az emberi gondolkodás minden problémánk kezdete és vége, azt az öngyilkosság jelensége is jól illusztrálja. Az állatvilágban ismeretlen az öngyilkosság: egy állat sem akar szenvedéseitől szándékosan a halálba menekülni, mert értelmetlen a szenvedést kiváltó ok helyett önmagát megsemmisítenie. Ha megnézzük az emberi öngyilkosságok fő okát, nem halálos betegséget vagy elviselhetetlen fájdalmat találunk vezető motívumként, hanem elviselhetetlen elmeállapotot. Mik a leggyakoribb elmeállapotok? Szégyen, bűntudat, szorongás, értéktelenség- vagy alkalmatlanságérzés58. És mi hozza létre ezt az elmeállapotot? A gondolkodás. De gondolati úton születik meg a terv a megszüntetésére is. Évente Magyarországon 16-18 ezer ember kísérli meg - 2500 „sikerrel" -, hogy öngyilkosság útján szabaduljon meg az önmaga keltette kínzó gondolataitól. Az emberi gondolkodás paradox jellegét mutatja, hogy a gondolatoktól gyakran csak az élete árán tud megszabadulni az ember.

Ez azonban felveti annak a kérdését, ki is gondolja azokat a gondolatokat, és ki öli meg magát? Hiszen ha a gondoló és az öngyilkosságot elkövető azonos volna, egyszerűbb volna nem gondolni azokat a szörnyű dolgokat, aminél a halál is kellemesebb dolognak tűnik. A gondolatoktól azonban nem ilyen könnyű megszabadulni, így felmerül a kérdés: honnan származnak a gondolataink, és miért olyan nehéz bánni velük? Mindennapi tapasztalatunk, hogy minél jobban akarunk szabadulni egy gondolattól, annál inkább gyötör minket. Talán vissza kell térnünk Julian Jaynes kétkamarás tudatelméletéhez, amelyben a jobb félteke gondol valamit, a bal félteke pedig értelmezi? Hiszen a bal féltekének - amelyet a vezetőnek szoktunk nevezni - mintha kevés beleszólása volna abba, mit mond a jobb félteke, azaz az „istenek". A görög mitológiában az Erinnüszök a bosszúállás istennői (a rómaiaknál fúriáknak hívják őket), akik képesek őrületbe kergetni az embert erkölcstelen tetteikért vagy féltékenységük miatt. Vajon az Erinnüszök lennének azok a kínzó gondolatok, amelyektől a bal félteke nem tud megszabadulni?

A továbbiakban természetesen nem az öngyilkossággal szeretnék foglalkozni, hanem azzal: miként keletkeznek egyéni és kapcsolati problémáink, és miként tudjuk megoldani őket. E bevezetőben csupán azt szerettem volna röviden bemutatni, hogy nem egészen úgy működünk, ahogy azt a népszerű pszichológiai könyvek bemutatják. Sajnálatos módon a legtöbb terapeuta még mindig abban az illúzióban él, hogy a verbális önértelmezés pontosítása, az „önismeret" megszerzése, a lelki gubancaink okainak tisztázása, élettörténetünk feltárása és megértése megoldást jelenthet a legtöbb problémára. Túl gyakran tapasztalhatjuk, hogy ez nem így van. De ahogy a világról alkotott megannyi téves elképzelés sem akadályozta meg az embereket abban, hogy tegyék a mindennapos dolgaikat, úgy az emberi elme működéséről alkotott téves elképzeléseink sem akasztanak meg minket hétköznapi életvitelünkben. Ha mások is rabjai szokásaiknak, ha mások is boldogtalanok, ha mások is elrontják kapcsolataikat vagy éppen magányosak, akkor ezek a jelenségek - éppen, mert általánosak - nem téves elmefelfogásunkkal szembesítenek minket, hanem azt sugallják: ilyen az emberi sors.

{*} A könyvben az indexszámok a felhasznált irodalomban található bibliográfiai tételek számára utalnak.

{†} A már nem érzékelhetõ intenzitású, de öntudatlanul mégis észlelt ingerek elnevezése.